295 
utslag, som om de gingo i fullbordan gjorde klagandens 
besvär onyttiga, ej finge verkställas, innan dom fallit. 
På dessa grunder beslöto ledamöterna av adeln, präste- 
och bondeståndet, att ett betänkande skulle avsändas 
med förslag, att resolutionen skulle få vila och sekvestern 
upphävas, tills ständerna fattat beslut i ärendet. Mot 
detta beslut anmälde Pazelius, Mollin och Wetterbladh 
sig ärna inlämna en reservation!. Lillia tyckes hava slutit 
sig till majoriteten. Nästa dag upptogs frågan på nytt. 
Bondeståndets talman Olof Håkansson hade infunnit 
sig för att understöda sina medbröder i fråga om segla- 
tionen, som var ett gammalt privilegium. Det var över- 
ensstämmande med billigheten, om bönderna fingo föra sin 
avel land- eller sjövägen, huru de själva ville. Allmogen 
i Finland hade utstått så många lidanden, att man ej 
nu borde ytterligare försvåra dess belägenhet. Om bor- 
gerskapet ej ville tillåta seglationen, borde det förse all- 
mogen med goda och billiga varor. Bönderna skulle nog 
avstå från den och t. o. m. vara villiga att något sänka 
priset på sina varor, om de hos ortens handlande kunde 
få, vad de behövde. Mollin och Wetterbladh medgåvo, 
att deras yrkanden till synes kunde innebära en orättvisa 
mot bönderna, men seglationen var engång för alla en 
borgerlig näring. Om bönderna finge bedriva den, gåve 
detta anledning till mycket underslev, borgerskapet och 
kronan komme att lida förfång och lanthandeln möj- 
liggöras. Olof Håkansson genmälte härtill, att missbruket 
borde hämmas, men bruket ej upphävas. Han. gillade 
deputationens beslut från föregående dag och anhöll, att 
2 ED. prot. 20 juli 1747. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
