315 
den nya stapelstaden i stället for att föra sina varor till 
Helsingfors. Det funnes redan nog med stapelstäder i 
riket. Ej heiler har hade landshövdingeämbetet något 
att tillägga. 
Magistraten i Fredrikshamn avböjde pa enahanda 
grunder, och landshövding v. Dittmer förenade sig därom. 
Gefle stad ställde sig på samma ståndpunkt. Anläggan- 
det av en fästning på en så avlägsen ort kunde vid någon 
olycklig konjunktur bereda en fiende fotfäste både till 
sjöss och till lands, dessutom komme Gefle, hela Bergs- 
lagen och landet därovanför att lida brist på tjära. Man 
hoppades att Gefle, som haft stapelrätt i över 240 år, ej 
nu skulle lida intrång. Att reparera Friedrichskants till 
skydd för stora Kopparbergslagen och de många järnbru- 
ken vore vida nyttigare. Andragandet godkändes av 
landshövding Odelström. Stockholms borgare slutligen 
anhöllo ävenledes, att ingen ny stapelstad måtte inrät- 
tas deras stad till skada. 
Kollegiet ansåg sig icke kunna vara av andra tankar 
än i sitt betänkande av den 10 juni 1733 beträffande de 
västerbottniska städernas sökta stapelfrihet, så mycket 
mera som enahanda omständigheter förelågo, som vid 
dessa mål. Ehuru Västerbottens läge var sådant, att an- 
läggandet av en stapelstad därstädes kunde hava sitt be- 
rättigande, visade sig dock vid en närmare granskning av 
den allmänna rikshushållningen, att när den ena provin- 
sen ägde nyttiga landsprodukter, men ingen fördelak- 
tig »situation» till deras export så att det allmänna hade 
vederbörlig nytta därav, att då en annan bleve dess av- 
nämare. Helst borde detta vara en sådan inrikes stapel- 
ort, som därförutan ej ägde tillräckliga »effekter». men 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
