317 
viktualievarorna fortsättningsvis skulle föras till Stock- 
holm, så skulle genom de övriga produkternas utförsel 
förbi staden denna ändå förlora sa mycket i export, som 
från de norra orterna utskeppades, och sålunda dess 
handelsrörelse mer och mer minskas i jämförelse med de 
ovanför liggande ansenliga bergslagerna och provinserna. 
Med fäst avseende å Stockholms bekväma läge skulle 
dessa ändå lämpligast taga sina utrikes förnödenheter 
därifrån. 
Stockholm hade fått vidkännas en ansenlig minskning 
i sin handel sedan produktionen i synnerhet i koppar- 
och silverbergslagerna avtagit. Den kunde därför icke 
undvara de norrländska produkterna, som dels skulle 
utgöra en ersättning för den ovan antydda minskningen, 
dels användas till stuvning av järnladdningarna. »I an- 
seende till hwilket alt det oförgripeligen syntes att, som 
Stockholms Stads conservation och bestånd pröfwas högst 
nödwändig, så kunde den i Norrland begärda Stapelfrihe- 
ten och det Landets Producters dragande ifrån denne 
hufwud Stad dermed icke finnas consistert». 
Kom så frågan, om man skulle tillmäta de västerbott- 
niska städernas eller det ällmännas fördel större betydelse. 
Medan det å ena sidan syntes vara dessa städers bor- 
gerskap till nytta, att de själva finge skeppa det omlig- 
gande landets varor till vilken utrikes ort dem behagade 
och ur första hand köpa utrikes varor, så borde å andra 
sidan tagas i billigt övervägande den oundvikliga skada 
som allt kladdande i handeln medförde, då inrikesvarorna 
spriddes, genom mångfaldiga kanaler, utomlands råkade 
i mångas händer och således i vanpris. Såsom exempel 
anförde kollegiet den svenska tjärhandelns tillstånd, 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
