323 
Kollegierna + funno visserligen ändamålet med den 
föreslagna åtgärden, nämligen den finska allmogens dra- 
gande från handeln på Ryssland, synnerligen behjärtans- 
värt, men de trodde dock icke, att en sänkning av tull- 
taxorna mycket skulle bidraga därtill. Denna allmoge 
var nämligen så avlägsen från de finska städerna, att den 
vintertid kunde göra högst två resor, varvid lantmannen. 
för att ej nödgas återföra sina varor den långa vägen, måste 
låta sig nöja med det pris de handlande bjödo. De ryska 
städerna voro däremot nära belägna och kunde bekvämt 
nås både vinter och sommar. 
Vad åter den lindrigare sjötullen på salt i Viborg an- 
gick, så var att märka, att tulltaxan visserligen utsatte 
endast 25 kopek för tunnan salt, men den måste betalas 
med riktiga riksdalrar, och dessa värderades ej högre än 
till 50 kopek, så att 25 kopek sålunda utgjorde 1, specieriks- 
daler *. Däremot erlades för det salt, som från Medelha- 
vet anlände till de finska städerna, ej mera än 27 3/4, öre 
smt i tull med alla umgälder. Härav framgick, att salt- 
tullen i Viborg var långt drygare än i Finland. Därtill kom, 
att det spanska saltet, som infördes till Viborg, meren- 
dels hämtades ur andra eller tredje hand, vilket föror- 
sakade högre pris därpå. Vad ater tobaksbladen beträf- 
fade, erlades för sådana efter svenska sjötulltaxan blott 
1/, %, vilket för 100 skålpund ej var mer än 4 skilling ? 
1 F. D. handl. n:o 96. Dat. Sthm 1 juni 1747. Inl. 15 juni, uppl. 
17 juni 1747. 
? En specieriksdaler gällde efter 1715 —3 d. smt.; ‘/, riksdaler så- 
lunda = 1 d. 16 öre smt. 
® En skilling gällde efter år 1776 4 öre smt. Vid nu ifrågavarande 
tid förekom officiellt intet skillingmynt. 
Nat. o. Folk. H. 74, N:o 1. 
