334 
dade tillstånd. Utskottet hade visserligen föreslagit, att 
ingen finge bliva borgare i dessa städer, som ej tog sig nå- 
got visst näringssätt fore och att man i var stad kunde 
antaga ett visst antal förmögna borgare, köpedrängar och 
hantverkare från andra städer, men deputationen fann 
knappast troligt, att sådana skulle vilja rubba sitt bo och 
flytta till öde ställen, vilka friheter de än finge. 
På de nya orterna skulle dessutom ännu ingen handel 
med fördel kunna drivas, 1 synnerhet som Harju låg 17, 
Turkhauta 9 och Lahtis 8 mil från kusten. Varornas trans- 
port bleve så dyr, att borgerskapet ej skulle kunna kon- 
kurrera med sjöstäderna. Om sommaren hade allmogen 
ej tid att färdas till den ena eller andra staden, ej heller 
gods att föra med sig. I de nya städerna komme endast 
bönder eller odugliga borgare från de äldre att bosätta 
sig, så att de ej bleve annat än nästen för en fördärvlig 
lanthandel. Åtgärden skulle endast hava till följd, att 
ännu flera tärande ledamöter måste underhållas och för- 
orsaka en ännu större oskälig dyrhet, än som nu redan 
rådde. Icke endast de gamla finska städerna, utan även 
Stockholm skulle därigenom bliva lidande. 
Härtill kom, att Harju var Åbo stads privilegierade 
marknadsplats i likhet med vad Anianpelto var för Helsing- 
fors och Borgå. Resolutionen av 1719 tillförsäkrade nämnda 
städer oförryckt nyttjanderätt till dessa marknadsplatser. 
Detta var så mycket mera skäligt, som ifrågavarande städer 
genom sista kriget blivit avskurna från flere handelsom- 
råden. Av en stad i Turkhauta kunde man ej heller vänta 
någon nytta, då det var allmänt veterligt och särskilt fram- 
gått av Rudenschölds berättelse, att borgerskapet i Ta- 
vastehus, trots stadens goda läge, aldrig kommit sig före, 
Bidrag t. känned. af Finl. 
