339 
som allmogen förr förde till Willmanstrand och som den 
nu ävenledes mest förde dit, da den endast om vintern 
kunde fora dem till de svenska städerna. Byggdes den 
föreslagna farleden, kunde man päräkna tillförsel fran de 
avlägsnaste delarna av Päijänne och Saima till Anian- 
pelto eller Lahtis, varigenom landets produkter komme 
dess egna invånare till godo. Kostnaderna voro nog 
stora, men kunde säkrast återfås genom tull och andra 
drägliga umgälder. När dessa durchfarter blivit färdiga, 
kunde man taga i övervägande byggandet av en durch- 
fart från Vesijärvi till någon stad vid kusten. Då vatten- 
dragen från Lahtis omnejd ledde till Borgå, syntes denna 
stad bäst ägnad till ändpunkt för den föreslagna leden. 
Innan man emellertid kunde taga i tu med arbetet, 
borde en noggrann undersökning och avvägning företa- 
gas. Generalguvernören kunde anbefallas att så fort som 
möjligt föranstalta därom. 
Under den diskussion, 1 som utspann sig i frågan, 
påpekade även kapten Mannerheim nödvändigheten av 
en noggrann undersökning. Därtill behövdes emellertid 
lantmätare, men sådana funnos icke i tillräckligt antal i 
Finland. Likaså behövdes dyra instrument och slutligen 
även penningar. Wrede genmälte härtill, att samma svå- 
righeter mötte vid uppgörandet av en ordentlig karta 
över Finland, vilket dock var oundgängligt. Amelberg 
åter beklagade, att tillförlitliga kartor ej funnos. Han 
ville dock förorda byggandet av en kanal från Saima till 
Päijänne, för att sålunda leda handeln från Ryssland. 
Man beslöt att kammarutskottet än en gång skulle be- 
1 K. E. K. dep. prot. 9 mars 1747. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 1. 
