29 
oaktat regementena hade stora svarigheter for att reda 
sig blott med sina egna hästar. 
Var man sålunda sträng och snar vid utdelande av 
straff for, som det kunde synas, ofta obetydliga forseelser, 
sa gavs det även exempel pa rörande ömhet, som fran 
befalets sida kom soldaten i ledet till del. 
Regementschefen A. T. Pählman hade under sitt 
regementes marsch till vinterkvarteret sett sig tvungen 
att i flere byar, de flesta belägna i närheten av Tavaste- 
hus, under vägen kvarlämna insjuknade soldater. I anled- 
ning darav anhaller han hos Meijerfelt 1 en 6dmjuk rapport 
av d. 8 nov. 1789, eller tva dagar efter ankomsten till 
vinterkvarteret, att en officer eller underofficer matte 
sändas till Tavastehus for att även dessa »sjuka soldater 
(matte) hafva en narmare omvardnad», da den under- 
officer, som åtföljde desamma, icke kunnat överlämna 
dem till någon militärperson. 
Han tillägger: »Intet tvifvel att nödig soir är anbefalld 
lemnas at dessa uslingar, men jag vore soulagerad at äga 
en Regements medlem nära dem, som deras bästa och 
tillseende bevakar»!). 
Såsom vid avresan från Sverige måste även nu preser- 
verande medel mot sjukdomarna på sjön medtagas. Sieg- 
roth synes dock icke hava hyst samma förtroende som Toll 
till ättikans verkan; han skriver nämligen d. 30 juli till 
överste Ankarsvärd: »innan Debarkeringsmanövrerne bör- 
jas är min begäran att Herr öfv. och Ridd. vore betänkt 
på att låta soldaterna vid Regementerne få sine små Tenn- 
flaskor fulla med Brännvin om tillgången så medgifver» ?). 
| 1) Meijerfelts ark. TT. 12. 
2) Siegroths ark. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 2. 
