106 
icke pa flere månader stodo att lyfta. Han säger: »Men 
Herr General och Grefve, at öfver 2 månader ej blifva 
aflönt och dock natten såväl som dagen utan relage giöra 
den svåraste tienst af alla i Armeen, är ej venabelt med 
hvad Fri Corpser i alla tider blifvit tillagt, som vanligen 
med all Promtityde, utan omgåenden (som) nu sker, pläga 
få sitt ut; hvarom jag å egna och min Jägare Corps väg- 
nar hos Herr Grefven och Generalen ödmjukast anhåller»; 
Och han tillägger, att då han själv saknade all kredit och 
hos bonden endast mötte oginhet, han »ej har annan än 
den sista utväg, at hjelpa mig fram. Jag säger ärligen till, 
ty penningar kunna vi ej vara förutan om alt med ord- 
ning och Beskedlighet skall tillgå» 1). — — — 
Da denna skrivelse synes blivit resultatlôs, skriver han 
ånyo tre månader senare eller d. 1 febr. 1789 till Meijerfelt. 
Han säger sig oaktat upprepade skriftliga påminnelser 
under fyra månaders tid ännu ej kunnat förmå länsman- 
nen å orten att enligt reglementet anskaffa ved, ljus och 
lägerhalm för den honom anförtrodda Jägarbataljonen. 
Och då Krigskommissariatet »liksom alldeles tycktes för- 
glömt denna Corps», där såväl officeren som soldaten vore i 
stort behov av de penningar som dem med rätta tillkommo, 
så vände han sig till landshövdingen för att få dessa behov 
avhjälpta. Men då även från detta håll ingen hjälp erhölls, 
säger han sig hava ingen annan utväg övrig »än at på den 
beskedligaste militäriska facon förmå bonden till sina skyl- 
digheters fullgörande, da all ordning hos kronobetjeningen 
tyckes liksom bannlyst.» I fråga om vilken »utmätrings 
facon» som borde användas, hemställes, »om icke i de 
treskande Byarna den mangrant kunde fa 6fverga hela 
1) Krigsark. i Sth. Meijerfelts ark. 
Bidrag t. känned. af Finl. 
