117 
kunde understödjas och da de pa post kommenderade icke 
kunna avlönas, »sa mäste desse dö utaf fatigue och köld, 
eller rymma». — De hade visserligen befriats fran en svar 
postering men i stället blivit tvungna att »intaga fyra 
andra ännu (både) obekvämare och mera aflägsna, ställ- 
ningar; böner föreställningar, sjelfva omöjeligheten, intet 
hjelper, svage ensamme måste vi göra den tjenst som för- 
leden vinter af 3:ne här liggande Batailloner ej fordrades». 
Med de fyra överblivna trosshästar och litet över 100 
man, som först måste samlas inom 2 1, mils omkrets, 
ansåg han att trossen och kanonerna aldrig kunnat räddas. 
Och när sjöarna tillfröso, hade fienden enligt hans mening, 
med 300 man, »rätt anförde» kunnat komma direkte över 
utan att förut behöva passera någon by eller bliva upp- 
täckta och skulle sålunda trossen och artilleriet lätt kunnat 
tagas samt det så kallade magasinet, det enda som fanns 
på platsen, förstöras. Därmed skulle även hans på andra 
håll spridda poster bliva fullkomligt utan föda och »med 
en coup expidierade». »Vi lefva», säger Thomas, »således 
på deras nåd, och om jag varit vidlytig Sa är 
det för att vara justifierad i mina vänners minne, när jag, 
— — — om ej kastad ur vägen af någon Ryss, multnar 
bort — — — — — vid sidan af ihjälsvultne Trässhästar, 
utan lefvande tagen (och) far tid att betrakta huru under- 
liga Herrans hand, min egen dårskap och ett vaprieiöst 
öde fort mig — — — —») 
Samtidigt och i samma stil som Thomas beklagar sig 
brodren Bengt i brev av den 10 dec. Likvisst icke över 
några lidanden som manskapet skulle utstatt, utan över 
de obehag, besvär och trakasserier som träffade honom 
själv eller »det ouphörliga pennefäcktandet». »Utan att 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 2. 
