119 
Vidare klagar han över att bristen pa ved och ljus 
dagligen blev större samt att dyrheten tilltog i samma 
mån, »som vårt snåla Värdfolk försämrar husmanskosten». 
Han tröstar sig likväl med att »de ändå äro oändligt sälla 
i jämförelse med Lifbat. och andre, som ligga ihop med 
svin och hästar i rökpörten och hämta provianten på 7 a 
flere mils afstånd på nästan obrukbara vägar». 
Denna sistnämnda omständighet anser han 1 väsentlig 
grad förorsakat proviantens försämring och jämte »fatique» 
bidragit till den stora dödligheten, isynnerhet inom rege- 
mentena invid gränsen, »ty däruppe kan ingen hjelpa; der 
ty värr intet dugeligt finnes på magasinerna måste man 
taga emot det befinteliga eller ock blifva utan». Trenne 
gånger hade även Bengts regemente icke kunnat mottaga 
kokmjölet som var förskämt och måste sålunda under en 
månads tid sakna detsamma och sannolikt aldrig därför 
bliva ersatt. — »Gud bevare Thomas», säger han, »han är 
nu omgifven af sjuka och döende på alla sidor. Hans folk 
hafva slitit och ärfar ännv för mycket ondt. På sex veckor 
bar Lif. Bat. vid Heinola förlorat 62 man, då vi här Gudi 
lof! på lika tid endast sakna 14 Soldater på 2 Bat. Här 
höres intet nytt vidare än att döden grasserar dagl. i vårt 
granskap, så att större delen Uppl:r, Dalk:r, Helsingor, 
Sandeliner och Ehrenmalmare gå förlorade om icke far- 
soten stadnar af sig sjelf eller skickligare Medici hitkomma 
och Medicamenter förskaffas fran Sverige, ty här är pa 
dem mycket knapp tillgång». 
»Sedan vi kommo hit äro tre finnar halshuggna för 
nidingsmord; och åskådades desse ohygglige Executioner 
af bönderne här med en kallsinnighet, som t. c. m. förargat 
våre nog hårdhjertade soldater. Saken är ock den, att 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 2. 
