127 
smittosamma sjukdomarna begynte avtaga och dödlighe- 
ten minskas, sa att därefter endast lindrigt sjuka före- 
kommo, vilka kunde vårdas på regementenas egna sjukhus. 
Det oaktat lärde man sig intet utan stod vid utbrottet 
av 1788—1790 års krig lika oförberedd som tillförene. 
Huru stor bristen var ensamt på sjukvårdare framgår 
av det presidietal, som överdirektören Daniel Théel 
höll 1794 inför Vetenskapsakademien. Enligt Théels be- 
räkning behövdes för armén 590 läkare, för örlogsflottan 
140 och skärgårdsflottan 60, alltså inalles 790 läkare. 
Staten upptog 232 fältskärstjenster, i följd varav bristen 
uppgick till 558 1). 
Men det var icke blott det otillräckliga antalet läkare 
och fältskärer, som vållade stora obehag och störingar i 
sjukvården. Det visade sig nämligen snart, att även en 
stor del av de i tjenst varande fältskärerna voro odugliga 
och icke ägde de kunskaper, som vid utövande av deras 
kall kräves. 
Då ovan anförda brister spelat en ganska betydande 
roll i sjukvården under ifrågavarande krig, kan jag icke 
underlåta att lämna en historisk överblick av de orsaker, 
som i väsentligaste grad förorsakat detta för sjukvården 
under kriget brydsamma läge. 
Ehuru redan i mitten av 1600-talet för utbildande av 
läkare meddelats undervisning i anatomi, fysiologi, pato- 
logi, medicinsk terapi, kirurgi och farmaci samt i de för 
de medicinska studierna förberedande vetenskaperna, fysik, 
botanik och kemi, ansågs det ovillkorligen nödvändigt, att 
den blivande läkaren skulle vid något utländskt universitet 
1) Svenska och Finska Medicinalverkets Historia 1663—1812 
af Otto Hjelt. Tredje del, p. 248. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 2. 
