128 
slutföra sina studier och dar förskaffa sig medicinedoktors- 
diplomet. Först därefter erhöll han rätt att utöva läkar- 
yrket. | 
Denna omständighet inverkade i hög grad förlamande 
på de medicinska studierna och motverkade uppkomsten 
av inhemska vetenskapligt utbildade läkare. De voro 
därföre få, som på denna tid kunde egna sig åt läkarkallet 
och förrän den svenska läkarutbildningen kommit så långt, 
att den inom landet tillvunnit sig förtroende, måste beho- 
vet av läkare fyllas från utlandet. De flesta av dessa 
utländska läkare åter voro äventyrare och kvacksalvare, 
som i främmande land ville söka sin lycka. 
De egentliga utövarna av läkekonsten på 1600—1700- 
talet voro de s.k. bardskärarna eller barberarna. Dessa, 
vilkas yrke egentligen var hårklippning och rakning, hade 
även åtnjutit undervisning i behandling av sårskador och 
andra yttre åkommor, men då ingen lagbestämmelse an- 
gående kompetensvillkoren för utövande av läkarverksam- 
heten fanns, tvekade barberaren icke att även taga invär- 
tes sjukdomar under sin behandling. Porten stod öppen 
för alla in- och utländska kvacksalvare. 
Dessa barberare bildade i motsats till de lärda läkarna 
(»doctores medicine») ett särskilt skrå, barberarämbetet, 
vars privilegier utfärdats redan år 1571 och vars stadgar 
med vissa förändringar och tillägg upprepade gånger under 
1600-talet ånyo bekräftats. I dessa förklarades alla de till 
barberarämbetet hörande medlemmarna såsom privilegie- 
rade klassläkare. För dessa sina rättigheter kämpade 
ämbetet med seg ihärdighet ända till slutet av 1700-talet 
mot Coll. med:s försök att inskränka desamma. 
För befordrande av läkarutbildningen i landet samt för 
Bidrag t. känned. af Finl. 
