217 
Lika nödvändig som provianten var for arméns krigs- 
duglighet, lika nödvändigt ansågs pa denna tid även brann- 
vinet vara. Tidigare hade även dagliga brännvinsransoner 
ingått uti proviantstaten, ty de goda egenskaper, som man 
ville tillskriva detsamma, voro många. Främst stod dock 
dess förmåga att i köld och under ansträngande marscher 
uppehålla krafterna. 
Tidigare har blivit sagt, att Siegroth ansåg brännvinet 
vara för manskapet oundgängligt, synnerligast då detta 
den kalla årstiden med bristfälliga skor och kläder var 
tvunget att dag och natt stå i tranchéerna i vatten och 
orenlighet. 
Så svåra förhållanden som de Siegroth omtalar, be- 
hövde dock icke alltid vara för handen, för att man skulle 
ansett sig kunna rekvirera den nödvändiga varan. Redan 
en eller ett par dagars vanlig marsch, även om den före- 
togs under högsommaren, synes hava varit nog för att göra 
en hemställan om brännvinsbristens avhjälpande. 
Sålunda beklagar sig J. R. Tau bei brev, Ummeljoki 
d. 16 aug. 1788, till Meijerfelt, att hans kommendering 
oaktat rekvisition intet brännvin kunnat erhålla från Lo- 
visa, och då denna kommendering redan under marschen 
till Kaipiais!) saknat denna vara, anhåller han, att det 
måtte tillåtas »sågskrifvaren Lejsten förbränna ett visst 
qvantum spannmål att fournera Trouppen med brännvin; 
Toback är äfven en vara som knekten omöjligt kan vara 
förutan». 
Om det sålunda någon gång hände att brännvinet tog 
slut, så var det dock bättre ställt med denna vara än med 
1) Väglängden mellan Kajpiais och Ummeljoki var omk. 30 km. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 2. 
