231 
skildes fran honom, kramade han min hand och sade: 
‘tack min vän om jag lefver skall jag minnas er.’ Sadan 
var min första bekantskap med general v. D». Sannolikt 
påträffades där icke någon fältskär, ty v. D. säger: »Jag 
gick 1) utan att vara ledd eller åtföljd, troendes att (jag 
skulle) dö, oförbunden 1 1, fjerdedels mil, da jag där 
träffade en fältskär af Björneborgs regemente som förband 
mig. Jag gick vidare till fots; omsider nära vid S:t Michels 
klockaregård ankommer kapten Weber ridande — — — 
Jag bad honom lämna mig sin häst, det han ock gjorde, 
da jag red 1 14 fjerdings vag till S:t Michel ?). Väntandes 
ej annat än döden, var min skyldighet anmäla dem, som 
den dagen distinguerat sig » Oaktat läkaren 
och en närvarande officer försökte avhålla honom — 
»sasom den der inom fa minuter skulle uppge andan» — 
fran att, under detta svaghetstillstand uppsätta rapporten, 
blev denna dock skriven. Härom säger han: »Bloden, 
strommande ur mitt hufvud pa papperet jag skrifvit, ar 
val det kraftigaste insegel man kunde astunda»; — — — 
Därefter blev v. D. av regementskirurgen och läkaren vid 
sjukhuset i S:t Michel Am milon förbunden. 
v. D. hade vidtagit åtgärder att, i händelse S:t Michel 
måste av trupperna Övergivas, kunna fly med hären. 
Men »blind på högra ögat och svullen i hela hufvudet 
kunde jag ej på annat sätt flyttas, än buren af bönder 
eller uti en häst bår». Han beslöt sig för det senare fort- 
1) Han hade sagt till närstående: »Nu går jag och dör, men låt 
för all del ej det där packet komma hit öfver». 
2) I S:t Michel blev han först inburen i ett hus beläget invid 
kyrkan, efter några dagar lät han transportera sig till Pejsare?, 
kaptens boställe 1/, mil fran kyrkan. 
Nat. o. Folk, H. 74, N:o 2. 
