N, E, S och W i allmänhet och i summa äro mycket star- 
kare representerade, än de öfriga mellanriktningarna. Det 
är vår och sommar, som ger det stora öfverskottet i N- 
vindar, som då äro förherrskande, medan på vinter och 
höst S-vindarna äro de, som förekomma mest. 
Procenttalen, som visa den relativa frekvensen af de 
3 styrkegraderna (vi kunna här säga svag, måttlig och 
stark vind) inom hvarje vindriktningsgrupp, tillåta flere 
intressanta slutsatser, af hvilka endast ett par här må an- 
föras. I årsmedeltal se vi att N-, E- och NE-vindar hafva full- 
komligt samma styrka och att dessa vindar äro svagare 
än andra. SW-vinden är åter starkast. Det sistnämnda 
gäller särskildt för hösten, då 28% af SW-vindarna äro 
starka, medan så godt som alla NE-vindar äro svaga. 
På sommaren äro de flesta (?/,) sydvestvindar måttliga 
och endast 14% (—1/,) äro svaga. Dessutom synes framgå 
att landvindar, särskildt E-vinden under årets lopp 
undergå obetydliga förändringar i styrka, medan sjövin- 
dar speciellt SW- och W-vinden mest vexla i styrka och 
äro på vintern svagast, på sommar och höst betydligt 
starkare. ; 
Slutligen må anföras de fall då den högsta vindstyrkan 
eller »stickande» storm observerades jämte dess riktning: 
År 1763 1 dag i juli fr. SW; i okt. 1 dag fr. N, 1 fr. W och 
1, fr. SW; i nov. 1 dag fr. SW. År 1764 1.2 dagar i mars 
fr. SW, 0.7 i juni fr. W. Ar 1765 1 i sept. fr. NW, 0.5 i 
nov. fr. S och 0.2 i dec. fr. NW. År 1766 0.5 i sept. fr. 
S och 0.2 i okt. fr. SW. Ej ett enda fall med dylik stark 
storm från E- eller landsidan hade sålunda observerats. 
Nat. o. Folk, H. 76, N:o 1, 
