13 
åtminstone några timar stått under Frys-puncten.» An- 
tingen måste S. sålunda hafva haft sin termometer på mar- 
ken eller annars medräknat alla de dagar, då frost egde 
rum. 
Af större intresse äro S. åsikter och erfarenheter rö- 
rande nattfrosterna och deras natur. Först nämnes att 
man under ifrågavarande sekel fått »räkna åtskilliga svåra 
tider, då brödkorgen varit ganska högt uppsatt.» Åren 
1709 och 1710 anges såsom ganska svåra, det förra med en 
ovanligt kall vinter. År 1726 rådde en stor missväxt och 
de 4 åren 1739—42 »räkte liksom hvarannan handen at 
föröka invånarnes elende igenom en ringa eller ingen års 
växt.» Alla dessa stora missväxter förorsakades genom all- 
männa froster. Om 1739 och 1749 års somrar heter det att 
då »hade slåttermannen möda at hålla sig varm der han 
gick med lian i handen och måste ofta Måltidstiden göra 
brasa för sig på ängen.» S. diskuterar belägenheten af de få 
ställen inom socknen, som åren 1739—42 gingo fria från 
frost och blir härvid öfvertygad om följande: Den ånga 
eller dimma, som under en kall frostnatt uppstiger ur 
forsar har egenskapen att fördela och förjaga kölden. 
Äfven ur sjöar, särskildt sådana, som hafva sandig och 
stenig botten eller bräddar, »drager sig vid sådana tillfällen 
en värmande kraft.» Erfarenheten har däremot visat att 
en dimma, som uppstiger från mossar, källor eller sanka 
kärr och skogsmarker, ger upphof till svåra frostnätter. 
Lägländ och sur mark angripes lättare af frosten än hög- 
länd och torr. Ett öppet fält är ej så frostömt, som ett 
trängre och inneslutet sådant. Björk och annan löfskog 
nära åkergärdena är farligare för dem än barrskog. Därför 
är det klart, hvilken slags skog närmast bör undanrödjas 
Nat. o. Folk, H. 76, N:o 1. 
