97 
säilynyt! ja jonka ensimäinen painos ilmestyi v. 1660, 
ei hän erityisesti kiitä maatamme, hän puhuu vain nustä 
vaivoista ja vastuksista, jotka talvisaikaan sellainen kulku 
luonnollisesti tuotti, varsinkin pohjoiseen ilmanalaamme 
tottumattomalle muukalaiselle. Niinpä matka Uumajasta 
Merenkurkun poikki oli erittäin vaivaloinen, koska oli kul- 
jettava milloin avantojen, milloin taas kasaantuneitten jää- 
vuorien poikki. „Eheinä pääsimme kuitenkin perille“, 
tekijä kertoo, „virkistettyämme voimiamme paloviinalla, 
jossa jo oli jään muodostama kuori. Matkamme kävi Vaa- 
san, Itä-Pohjanmaan kaupungin, kautta, ja Hämeen tiheit- 
ten, lumen painosta notkuvien metsien halki saavuimme 
Poriin („Bieneburgum“). Me tulimme nyt seutuun, joka 
tosin oli vähemmän autio, mutta elatusvarojen saannin 
puolesta huonompi. Poikkesimme Millekula’an (Myllyky- 
lain ?), kurjaan asumukseen. Siellä näimme kokonaisten 
perheitten likaisina, alastomina rypevän tulisijan ääressä 
nautain, härkien, porsaitten ja lampaitten parissa. Ei mi- 
tään syötävää oltu valmistettu. Asukasten tapana on ve- 
dessä keitettyihin leseisiin vuodattaa joku maitotilkka ja 
tämä on heidän ainoana ravintonaan. Tulimme Turkuun, 
Suomen ruhtinaskunnan (ducatus) pääkaupunkün; siellä 
vivyimme yhden päivän hoitaaksemme terveyttämme. 
Täältä kuljimme Uudellamaalla sijaitsevaan Porvoon kau- 
punkiin, ja sieltä Karjalan Vupuriin, joka on varustettu 
lujalla muurilla läheisten moskovalaisten torjumiseksi. 
Viipurista matkustimme rekikyydillä jäätyneen Suomen- 
lahden poikki Inkeriin.“ — Lopettaessaan kuvauksensa 
1 Ludovici Henrici Lomenii Briennae Comitis Regi a consiliis 
actis et epistolis . . . Itinerarium. Editio altera auctior et emendatior 
Parisiis 1662 s. 44 ss. 
Nat. o. Folk, H. 68, N:o 2. 
