32 



tillförlitliga och användbara. I detta syfte fordras främst 

 en tryckt instruktion för observatörerna. En allmän 

 dylik har här aldrig funnits, medan Sverge och Norge 

 haft dylika från stationsnätets skapande 1858, resp. 1867. 

 .Vidare fordras härför täta och effektiva inspektioner. Nu 

 finnas hela grupper af stationer (de för nederbörd), som ej 

 alls inspekterats, andra hafva ej besökts på 10 — 15 år o. s.v. 

 Likväl bör man kunna fordra, att hvarje stationsflytt- 

 ning, om möjligt äfven hvarje observatorsskifte bör med- 

 föra en inspektion. I den internationella kodexen har 

 önskningsmålet framställts, att inspektion sker hvart 

 annat år eller i aflägsna trakter hvart 5:te år. Dessutom 

 borde man så vidt möjligt sträfva efter enhetlighet och 

 internationella normer såväl i instrument, observations- 

 och bearbetningsmetoder. 



Observationsnätets täthet lemnar äfven flere önsk- 

 ningsmål öfriga. Beträffande s. k. fullständiga eller andra 

 klassens stationer kan man närmast önska sig en jämnare 

 fördelning. I Skandinavien har man f . n. en dylik station 

 på ungefär 70 kv. mil, i Finland en per 85, ifall man med- 

 räknar alla fyrstationer, som funktionerade före kriget. 

 En stor olikhet består emellertid mellan N och S, samt 

 delvis äfven W och E. Sålunda har N-hälften af landet 

 endast en per c. 205, S-hälften en per 53 kv. mil. Likaså 

 hår området E om Kotka meridian och N om 62:dra 

 breddgraden (ett område öfver ^/g af landet) endast 7 

 stationer eller en per 190 kv. mil. Det är ju nästan omöj- 

 ligt att fordra i ödemarker lika tätt med observations- 

 orter, som i tätare bebyggda, men om man också i N 

 nöjde sig med halfva genomsnittstätheten i S, fordrades 

 minst 9 nya stationer. Då blefve tätheten i medeltal 



Bidrag t. känned. af Fini. 



