35 



liar redan länge studerat på rätt trägit vis, och behöfver 

 nu upmuntring samt befordring om han ej skall falla till 

 grälande och blifva en onyttig lem. Mån han ei skulle 

 duga till medicinse adjunct framdeles samt böra tillika be- 

 fordras till Lazarette härstädes, i fall han ej skulle kunna 

 vinna provincialsysslan?" 



Haartrnan nämner icke att det var han, som gifvit 

 åt Bergman de medel han behöfde för denna sin studie- 

 resa. Pehr K al m omnämner det i ett bref af den 24 / 9 

 1765 till C. F. Mennander. 



„Assessor Haartrnan ärnar ej än giöra sin introduction 

 på et år för de trägna sysslor han här har med sjuka, 

 Lazarettet etc. emedan här är ingen annan medicus: han 

 har nyl. visat et berömligt exempel af sin välvilja at tiena 

 sina vänner: Mag. Bergman har ej penningar, at vidare 

 fortsätta sina medicinska studier, och i Upsala antaga doc- 

 tors graden. Assessor Haartrnan lånte i egit namn mot 

 6 proc. af academien 6000 dal. kpmt och lämnade det till 

 honom under de vilkor han sjelf lånt det: han will gierna 

 hafva Bergman till provincialmedicus efter sig". 



Bergman dröjde mer än ett år i Sverige och öfvade 

 sig i Stockholm så väl i anatomi, som kirurgi, samt bi- 

 vistade Serafimerlazarettet, hvarefter han efter en under 

 Linnés praesidium 1766 utgifven afhandling. „De effectu 

 et cura vitiorum diaeteticorum generali" bief me- 

 dicine licentiat och sedermera promoverad medicinse dok- 

 tor i Upsala n / n 1768. Redan den 10 december 1766 ut- 

 nämndes han till provinsialläkare i Abo län. 



Bland de första läkareåtgärder Haartrnan vidtog ef- 

 ter sin ankomst till Åbo, var införandet af koppympning 

 enligt då bruklig metod eller öfverflyttandet af koppor 

 till den, hos hvilken man genom detta medel sökte före- 

 komma smitta. Erfarenheten hade nämligen ådagalagt, att 

 de, som undergått koppympning och i följd deraf fått kop- 

 por, alltid fingo sjukdomen mycket lindrigare än de, hvilka 

 på vanligt sätt blefvo smittade. Men fördomarne mot ymp- 

 ningen voro mycket starka och ganska få ville underkasta 



Nat. o. Folk, H. 70, N:o 2. 



