80 



sten; och tager det icke heller lyckeligt slut, har jag 

 odödlig förtret för det jag obligerat honom till at bli me- 

 dicus. Xär han kommer till Stockholm ifrån Upsala, lärer 

 han ej underlåta at upvakta Herr Archiatern. Til under- 

 stöd för honom och för at blifva habile, i Chirurgien och 

 practicus, kunde han ej hielpas til at i Stockholm bli fat- 

 tigas medicus såsom Lic. Blad. 



Tackar ödmiukast för löftet på nya medicinalordningen 

 och Lifmed. Hallmans tal om sättet att bota lues Q. 

 Jag har fått höra at D. Bergman fått det, men som han 

 för ingen del vill veta af min conversation och han är 

 gullgosse hos min rival, så har jag ock föresatt mig at 

 ei vara honom besvärlig. 



Til physicatet i Helsingfors torde och härifrån om et 

 är eller så vid pass blifva utväg till en mycke beskedlig, 

 men lika fattig medicinse studiosus, hvilken jag snart i 2 

 år underhållit med kammare och kost etc. Värst att om 

 den (läkare), som öfversändes, ej kan språket, kunna de 

 fattigare, som äro finska, ej hafva någon hjälp däraf. Af 

 tidningarna ser jag en D. Ekmark ifrån Skeninge vara 

 tillförordnad till Savolax och Kymmenegårds län. Han 

 kunde nog vara D. Bej ersten behjelpelig uti Helsingfors 

 etc. ty uti Finnmarken uträttar en Ekmark als intel". 



Under de första åren af sin vistelse i Abo var Haart- 

 rnan icke nöjd med sin ställning. Han trodde i början 

 sig vara tillbakasatt och lämnad åt sig sjäif. Umgänges- 

 lifvet skänkte honom icke någon vederkvickelse och han 

 såg allt i en mörk dager. Måhända verkade tillika den 

 tidens politiska ställning en viss ovo i sinnena och de 

 skilda kretsarne sysselsatte sig tilläfventyrs mer än billigt 

 med personliga förhållanden. Främsta orsaken till hans 

 klagan låg dock otvifvelaktigt i hans eget misstänksamma, 

 kanske folkskygga lynne och hans föreställning att man 

 nedsatte hans verksamhet som läkare eller icke förstod 

 att uppskatta hans förtjänster. Haartmans förstämda 

 sinne på denna tid visar sig i ett bref till P. J. Bergius 

 af den 5 sept. 1755. 



„Mycken tack m. k. Bror för dess skrifvelse, som mig 

 hjertel. fägnat. Det är dock väl att en vän fins, som ej 

 förlåter den som är råkad i ett land, däräst alt hvad som 



Bidrag t. känned. af Fini. 



