102 



mans önskningar och sträfvanden, hvilket äfven kan 

 hafva sitt värde, än för att få en inblick i tidens tänke- 

 sätt och idéer, hvilka ofta renast och klarast återspegla 

 sig i sådana ursprungligen för offentligheten icke ämnade 

 skriftstycken. 



Yi komma nu till den senare delen af Haartmans 

 lefnad, då han synes liksom samla sina önskningar och 

 sitt lifs mål omkring vissa älsklingsplaner, hvilka upptaga 

 hela hans uppmärksamhet och intresse. 



Därförinnan måste vi dock beröra en sorglig sida i 

 hans enskilda lif, som likväl i synnerlig grad möjlig- 

 gjorde förverkligandet af dessa hans planer. 



Haartman synes icke varit lycklig i sitt äktenskap. 

 Han valde 1764 till maka Johanna Elisabeth Nylän- 

 der, sin morbroder biskopen i Borgå Fortelius' styfdot- 

 ter, „en glad och munter samt alfvarsam flicka". Gud 

 gifve i en god stund till min och hennes förmån såsom han 

 skrifver i ett bref till Abr. Bäck den s /i s - å. Hvilka 

 de orsaker varit, som framkallat ett söndradt förhållande 

 emellan makarna låter icke afgöra sig. Deras ömsesidiga 

 skrift om äktenskapsskillnad, som förvaras bland univer- 

 sitetets handlingar, har följande lydelse. 



„Som undertecknade genom en flerårig Erfarenhet lärdt, 

 att några sinnelag icke passa tillsammans, och att bägges 

 vårt tillstånd under vidare sammanlefnad med fägnad och 

 förnöjsamhet icke blifver förenad, hafva vi vänligen kom- 

 mit öfverens, att till vistelse och sammanlefnad skiljas åth 

 och flytta från hvarandra. I följe häraf lämnar jag Jo- 

 han Haartman min kära hustru Johanna Elisabeth 

 Nyländer frihet, att när hon behagar begifva sig ifrån 

 mitt hus och hemvist, samt vvälja hvad ort och ställe hon 

 hälst will lefva på. 



Vid denna boskilnad behåller hvar och en af oss det 

 vi i boet infört; så att jag Johanna Elisabeth Ny- 

 länder ej begär mer, än det jag i boet inbrackt, och af- 

 säger mig all giftorätt uti min mans bo; utan att hvarken 

 i dess lifsticl begära af honom något underhåll, eller jag, 

 än mindre mina arfvingar efter dess död någon dehl i 

 dess bo. 



Bidrag t. kämied. af Fini. 



