57 



l5-sataluvulla on ollut paljo ahtaampi merkitys, kun meidän 

 aikanamme. 



Miten siis tämmönen sukukunta, eli kansa, otti hal- 

 tuimsa sen maan, johon se asettui? Tähän meillä eiolevar- 

 moja tosiasioita vastaukseksi, ainoastaan viittauksia ja ar- 

 veluja. Kun isä poikineen ja vävyinen asettui erämaahan, 

 niin hän alussa arvattavasti ei jakanut sitä, vaan kaikki 

 olivat samassa taloudessa, kaikki hakkasivat yhteisesti kas- 

 ket, kylvivät ja korjasivat yhteisesti, kävivät kalastamassa 

 yhdessä. Tämmösessä isossa talossa asui vielä 15-sataluvulla 

 seitsemänkin eri perhettä. Se on ollut kylan alku savo- 

 laisten läntisillä ja itäisillä naapureilla. Tieclämmehän etta 

 sekä hämäläisillä etta karjalaisilla jo aikasin on kehittynyt 

 kyliä, s. o. joukko taloja likellä toisiaan ja niitten ympärillä 

 ja välillä pellot. Nämä olivat hämäläisillä alkujaan *) ja övat 

 Venäjän karjalaisilla vielä nykyään kyläkunnan yhteisiä. Mutta 

 Savossa on juuri se seikka, etta asukkailla ei ollut vakinaisia 

 peltoja, vaan etta he viljelivät pääasiallisesti kaskenpolttoa, 

 ehkäissyt tuon moniperheisen talon kehittymisen kyläksi. 

 Sillä kaskenpolton tähden ei ollut mukavaa kovin monen per- 

 heen asua kauvan likekkään. Sen vuoksi on talosta perhe 

 toisensa perästä lähtenyt toiselle vaaralle, toiselle saarelle 

 omaa taloa tekemään. Tästä maananastamistavasta saamme 

 vähän vihiä Viipurin läänin verokirjasta vuodelta 1543, jossa 

 luemme: Talonpoika asettuu erämaahan, rakentaa itselleen 

 huoneen eli pari ja viljelee maata kolme vuotta. Neljäntenä 

 vuonna ottaa hän veroa kantaakseen sen mukaan kun jaksaa 

 kaskea hakata. Sitten tulee toinen samanlainen mies, aset- 

 tuen V2-- 2 peninkulman päähän edellisestä ja viljelee hänkin 



') Yrjö Koskinen: Tutkimus raaanomistusseikoista Suomessa Kes- 

 kiajalla. 



