62 



Asutusta ja maanomistusta on verotiis seuraimut syvim- 

 pään Iah den pohjukkaan, kaukaisiminille metsäsaloille, pitkin 

 pieniä puroja ylös sydänmaan harjanteille, poikki taipaleitten 

 — kaikkialle missä vaan näkyi ihmisjälkiä ja mistä vaan ka- 

 jahteli kasken kaatajan kirves. 



Vanhin veroja on arvattavasti se, jota 15-sataluvulla 

 kutsutaan pääveroksi ja joka sillon jo oli maaveroa. Oikeata 

 vakinaista maaverotusta ei tietysti voinut tulla kysymykseen- 

 kään täällä, missä ei vakinaista viljeltyä maata löytynyt. 

 Kumminkin sanotaan, etta pääveroa otettiin „maaluvun mu- 

 kaan" (efter jordatal). Kun näet kasket olivat hakatut ja 

 poltetut, tuli syynimiesten käydä arvioimassa, paljoko kaskeen 

 meni siemeniä ja miten viljava maa oli (som the kunna 



pröfva jorden vara fruktsam och korngill) ja sen mu- 



kaan määrätä talolle vero. Veroyksikkönä oli „arviopunnan- 

 ala" s. o. niin suuri maa, etta sille kylvettiin 1 punta ru- 

 kiita, 1 punta ohria ja 1 punta kauroja 1 ). Arviopunnan- 

 alaa sanotaan verokirjoissa eri nimillä: jordatal, skattetal, 

 skattmarker, skattland, skattmarkland, skattskinn, skattskinn- 

 tal. Tästä viimeksi mainitusta nimityksestä („veronahkaluku") 

 voimme arvata, etta tämä „päävero" on vanha, sillä nimitys ar- 

 vatenkin on muistona niiltä ajouta, jolloin asukkaat maksoivat 

 veronsa nahkoissa (ehkä pääluvun mukaan?) Niiltä ajouta on 

 veronmaksu muuttunut, samaten kun arvatenkin verotusesine, 

 mutta nimitys on vielä jäänyt uusille esineille. 



Edellä olevan tilikirjoista saadun selityksen mukaan olisi- 

 vat siis keskipaikoilla 15-satalukua pääverotuksen esineenä 

 olleet ainoastaan kaskimaat. Mutta eräästä Savon talonpoi- 

 kien valituksesta lopulta 15-satalukua 2 ) käypi selville, etta 

 siihen aikaan kun Etelä- Savon asukkaat viljelivät Pohjois- 



») V. A. 6134. 



2 ) Arv. HandL VI, 382. 



