105 



lyssä, Kallislahdessa ja Naistenlahdessa, sekä l:ssä „hevos- 

 myllyssä" linnan luona. Muita myllyjä löytyi kruunulla Sää- 

 mingissä Putkilahden kuninkaankartanon luona vesimylly, Ran- 

 tasalmella kuninkaankartanon luona vesimylly, jossa oli 4 ki- 

 viparia, Juvan kuninkaankartanolla vesimylly, Sairolan karta- 

 nolla Visulahdessa „jalkamylly" ja Kiialan kartanon tarvetta 

 varten Pellosniemellä vesimylly. 



Vakinaisia ammattilaisia, eli käsityöläisiä ei tietysti tä- 

 hän aikaan vielä ollut. Itsekukin teki joka käsityötä kotitar- 

 peikseen. Mutta aina niitä kumminkin löytyi muutamia, jotka 

 jossakin eri ammatissa kohosivat muita taitavammiksi. Heidän 

 kumminkaan ei kannattanut lyöttäytyä yksinomaan tätä tai- 

 pumustaan seuraamaan, vaan he jäivät tavallisesti toisten ta- 

 voin kaskea ja kalavesiä viljeleviksi. Ainoastaan väliajoin he 

 harjottivat käsitöitä. 



Tunnetuinpia olivat Savon sepät; kun kuningas tarvitsee 

 Ruotsissa hyviä seppiä, niin hän tilaa ne Savosta x ). Muita 

 ammattilaisia mainitaan joku suutari, timperi, „tiilimaakari", 

 ja ehkä joskus muukin, niinkun esim. tynnyrin tekiä. 



Kaupasta Savonlinnan läänissä 15-sataluvulta ei ole 

 paljo tietoja. Tärkeä näkyy jo vanhoista ajoista saakka ol- 

 leen hevoskauppa Venäläisten kanssa. Jo kuningas Maunu 

 Eerikinpoika kirjottaa siitä v. 1347 Viipurin läänin asukkaille 

 (joihin savolaisetkin siihen aikaan kuuluivat) ja määrää, että 

 he saavat kyllä viedä hevosia maasta, „mutta ei nuorempia, 

 kun 8 vuotisia, eikä kalliimpia, kun 4 markan arvosia". (!) 2 ) 

 Edellisestä olemme nähneet, että Savonlinnan lääniläisillä oli 

 suhteellisesti hyvinkin paljo hevosia; arvattavasti he ovat kas- 

 vattaneet niitä Venäjälle myytäviksi. 



!) Arv. Handl. IV, 86—87. 

 2 ) Arv. Handl. I, 3. 



