kesta oinaisuudesta. Sen todistaa paraiten se seikka, etta Sa- 

 vonlinnan lääuissä hopeaveroluetteloii mukaan ani harvalla vero- 

 talollisella oli rahoja, mutta saman vuoden muista tilikirjoista 

 näemnie, etta hyviu useat talolliset övat maksaneet veropäivä- 

 töitä, veroheiniä, verotervaa y. m. s. rahassa. 



En voi käsittää, niiten Forssell ei oie tullut epäilleeksi 

 näitten luettelojen todenmukaisuutta sillonkaan, kun hän tutkii 

 niitä tietoja, joita ne antavat sen aikuisten ruotsalaisten oniis- 

 tamasta kallasta. l ) Hän kyllä tulee siihen päätökseen, etta 

 koko pitäjissä ja kihlakunnissa ei ole kenellekään kirjotettu 

 kultaa, mutta kumminkin näkee luettelon loppusummassa jon- 

 kun kultarahankin. Tämän johdosta hän kysyy, mista nämä 

 kultaraliat övat tähän loppusummaan tulleet, mutta ei voi se- 

 littää sitä millään lailla. Juuri tämä seikka se oli, joka sai 

 minut ensiksi epäilemään näitä luetteloja, ja mielestäni sitä 

 ei voi millään muulla lailla tyydyttävästi selittää, kun siten, 

 etta verottajat, eli omaisuuden kirjottajat övat olleet leväpe- 

 räsiä juuri varakkaita kohtaan, niin kun jo edellä ölen koet- 

 tanut osottaa, ja sitten rahoja lähetettäessä „kuninkaan kama- 

 riin", on joku näistä varakkaista vaihtanut kultarahojaan pie- 

 nempiin — hyvin varomattomasti kyllä. 



Ja turhantarkkoja voivat verottajat olla vähävarasia koh- 

 taan vielä siitäkin syystä, etta ne eivät olleet tilaisuudessa 

 kestitä ja lahjoa kymmenesmiehiä ja voutia, niin kun varak- 

 kaammat. Täytyy mnistaa, etta tähän aikaan lahjominen oli 

 tavallinen puheen alku virkamiesten kanssa. 



Lopuksi tahdon muistuttaa, etta vielä meidän aikanam- 

 mekin useammat varmaankin piilottaisivat kaikki rahansa ja 

 muut arvokalunsa näkymättömiin, kun tietäisivät, etta tuom- 

 monen verotus olisi tulossa. 



l ) „Sverige 1751 u , siv. 13—14. 



