rade den, utan att veta att den var författad af Sweden- 

 borg. l 



Med exempel från Sveriges bergsindustri visar Swe- 

 denborg huru ofördelaktigt rubbningar i myntvärdet 

 verka. Man finner, säger han, att svenska järnet, „som 

 är den förnämsta skatt uti riket och ibland de endaste 

 medlen, tillika med kopparn, hvarpå riket har att bygga 

 sin välfärd och att vänta sin årliga inkomst utaf", „ige- 

 nom myntets förhöjning jämte myntetecknens slätta värde 

 emot all utvärtes apparence, verkeligen är kommit ur sitt 

 bästa och förra skick uti ett annat, hvaruti det står i 

 äfventyr och fara" (5 — 6). En devalvation skulle ruinera 

 en del af bergverken, medan de öfriga måste „utan vinst 

 uthärda, tills att de med tiden falla uti lägervall" (7). 

 Den skulle förorsaka att järnprisen förblefve desamma 

 som förr i devalveradt mynt eller ock siönke till vanpris. 

 Det förra vore sannolikare, och det betydde detsamma 

 som en mot de Valvationen svarande stegring af järnprisen 

 i utlandet, med andra ord: minskade expor tin öjligketer 

 och ökad undervikt. Men „antingen nu en devalvation 

 förorsakade järnets stegrande på utrikes orter eller dess 

 fallande på inrikes, så vore bägge till verkens ruin" (9). 

 Devalvationen innebure således „icke allenast att blott 

 röra myntet, utan det därjämte som många resor angeläg- 

 nare är" (7). 



Swedenborg tror för öfrigt icke att det vore „så lätt 

 att förändra det som i så många år och af så många till- 

 fällen har förhöjt sig; att bringa med lag och med tvång 

 allt tillbakars är snarare tänkt än gjordt" (7). — Hvad 

 hau sagt om verkningarna af myntförändringar på järnet 



1 Se Politiska Skrifter, s. 285. 



Xat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



