än han. Jag erinrar särskildt om John Locke, som i 

 sina skrifter i samma ämne (1691 och 1698) uttalat i huf- 

 vudsak enahanda uppfattning som Swedenborg, med till- 

 lämpning på engelska förhållanden, men därutöfver insett 

 vikten af monometallism, af en enda metall (silfver) som 

 lagligt betalningsmedel. 1 På denna sistnämnda punkt såg 

 Swedenborg icke utöfver sin tid. Han märkte visserligen 

 svagheten i det gällande bimetallistiska myntsystemet ; 

 det gör, säger han, ett „noga eftertänkande af nöden" (3), 

 „att det ena myntet må väl öfverensstämma med det an- 

 dra, så att bägge därigenom kunna i landet behållas, utan 

 att det ena måste rymma lägret för det andra" (4). Han 

 förstod således den företeelse som i nationalekonomin plä- 

 gar gå under namn af Greshams lag, att det underhaltiga 

 eller sämre myntet undantränger det fullhaltiga eller 

 bättre. Men han trodde att man kunde bestämma en rik- 

 tig proportion mellan de båda myntslagen och ansåg det 

 framgå af de dåtida svenska silfver- och kopparmyntens 

 ,.lager och utförsels bekostningar som ock af deras va- 

 leur utom lands", att förhöjningen „i bägge jämlik är 

 och svarande emot hvart andras värde" (19). 



Äfven i ett annat afseende misstog sig Swedenborg. 

 Han trodde att växelkursen kunde styras med konstlade 

 medel, så att kopparmyntet stannade kvar i riket, något 

 som syntes honom synnerligen viktigt. Och han fruktade 

 för att „växeln dirigerar sig själft efter balansen i han- 

 deln", ty då blefve allt mynt sändt ur landet, „inrikes 

 commercen stannade, inkommande varor måste högt be- 



1 Se Röscher, Zur Geschichte der englischen Volksicirthschaftslehn 

 (i Abhandlungen der Kgl. Sächsischen Gesellschaft der Wissenschaften, 

 bd 3), ss. 94 o. 101, och v. Ochenkowski, John Locke als Kational- 

 Oekonom, i Jahrbücher für Nationalökonomie und Statistik, bd 34, s. 445 ff. 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



