14 



de semulera med utlänningarne och bruka samma konst 

 och flit, äfven som de kunna bruka och nyttja samnia 

 farvatten, samma frakt, samma vinst etc. än de. Ju mera 

 man söker hylla de inrikes handelsmän med allehanda 

 förmåner, ju flere främmande kunna smyga sig däribland, 

 som fuller bära namn af inrikes köpmän, men till effecten 

 äro ingen ting mindre än detsamma" (4 — 5). 



I Twenne betänkande angriper Polhem häftigt stapel- 

 städernas, särskildt Stockholms, borgerskaps privilegierade 

 ställning: det synes „som hela riket med alla sina upp- 

 städer vore endast och allenast för deras skull ordine- 

 rade" (II, 18). Polhem häfclar alla medborgares lika rätt 

 att försörja sig. „Så vida den ena riksens inbyggare", 

 säger han, „intet kan skattas mera för horunge än den 

 andra, ja än utlänningen, som för styfbarn allenast bör 

 anses i detta fallet; så fordrar icke allenast själf va billig- 

 heten, utan ock den kristeliga kärleken, ja det som tjänar 

 till det förnämsta societete-bandet, näml. den inbördes 

 enigheten, att ingen af dem, eho han är, bör utestängas 

 ifrån de allmänna näringsmedlen, ty hvadan komma rikens 

 och regementens revolutioner och undergång oftare än af 

 egennyttigheter, afund, jalousie och tvedräkter? 4 ' (II, 19). 

 „Alla riksens inbyggare böra hafva lika arfsrätt till sitt 

 fädernesland, som de ock i första begynnelsen fått; men 

 att den enas del i fast är behållen och den andras del i 

 löst är förlorad, har ingen orättvisa förorsakat, utan hvars 

 och ens lycka och conduite, som gjort det stora skilje- 

 fånget emellan folkets olika villkor, hvaruppå intet är att 

 tala" (II, 20). Och huru förvånande friskt och ur mer- 

 kantilistisk synpunkt kätterskt klinga icke dessa satser af 

 Polhem: „Så framt Sveriges nyssundfångne frihet skall 

 kunna behålla några fasta rytter och beständighet i tiden, 



Bidrag t. känned. af Fini. 



