16 



höriga här i landet få förlägga våra svenska bergverk"; 

 bergsmännen må betänka „att deras hustrur och barn, 

 som till äfventyrs ej torde vara så försiktige och spar- 

 samme som de själfve, kunna så mycket lättare råka i 

 ulfvens mun som den otidiga öfverflöden och den gang- 

 bare högfärden äro två mäktiga påkörarestafvar att fösa 

 de enfaldiga i nätet" (I, 16). 



Det är emellertid ett äkta och vackert fosterländskt 

 patos i Polhems klagan: „Ingen försiktighet hos oss kan 

 försäkra våra barns välfärd under en sådan ekonomi som 

 med flit kullkastar allas hopp och goda förslager. Allt 

 hvad som kan befrämja tvedräkt, af und och egennyttig- 

 het, det står oss å alla sidor öfver öronen ; men det som 

 egenteligen hörer till familjers bibehållande: riksens makt 

 och frihet, det är så alldeles inskränkt och afskurit att, 

 så framt de masta ej snart öppna ögonen, vi allesammans 

 äro sålde under en oförmärkt träldom, som efter handen 

 och med tiden nogsamt lärer spörjas" (I, 16). I vemodet 

 inmänger sig en viss personlig bitterhet, förklarlig hos en 

 man som stod så högt öfver mängden af sina samtida 

 som Polhem. „Jag, som med mina vetskaper", säger 

 han, „redan har gjort riket många tunnor gulds tjänst, 

 och än vidare kan göra, samt af bara kärlek till fäder- 

 neslandet låtit fara den ansenliga lycka och de stora till- 

 bud mig utomlands blifvit gjorde, 1 blir ändå på intet sätt 

 eller med någon belöning af mitt fädernesland hugnad, 

 utan snarare hatad och förtryckt" (I, 43). „Dock är 

 värst", tillägger han på ett annat ställe, „att allt nytt hål- 

 les här för åtlöje värdt och obehageligit. Och fastän jag 



1 Polhem torde lia erbjudits anställning såväl i Tyskland som 

 i Ryssland (Ellen Fries, Svenska odlingens stormän, II 2 , s. 14). 



Bidrag t. känned. af Fini. 



