37 



Ehuru Marenholz således betraktar villkoren för han- 

 delns uppblomstring ur synpunkten af det tredje ståndets 

 eller köpmännens frihetsbehof, hyser han dock ett utpräg- 

 ladt misstroende till dem i allmänna angelägenheter. Han 

 varnar, äfven härutinnan trogen Schröder, för att taga 

 dem till råds i frågor som röra statshushållningen, ty 

 ehuru „köpmansfolket är det som kommer näringen vid 

 en stat till dess rörelse och consequenter med rätta kan 

 kallas lifvet af en republik, emedan igenom deras stånd 

 handel och vandel blifver befordrad, så äro de dock i 

 visst mål landet och dess manufakturer mycket skadelige, 

 särdeles krämare och blodiglar, om öfverheten intet gifver 

 god akt på dem" (126). De äro egennyttiga och kosmo- 

 politiska; „ty äro så många republikens förrädare och 

 fiender som köpmänner å färde, och bör detta farliga fol- 

 ket ingalunda hafvas med uti sekreta rådslag, efter deras 

 intéresse och korrespondens löper kring hela världen" 

 (127). — Man märker i den långa och hetsiga anklagelse- 

 akten mot köpmännen adels- och ämbetsmannens natur- 

 liga motvilja mot de uppåtsträfvande nykomlingarne i 

 furstarnes rådkammare. Helt annorlunda ter sig, såsom 

 vi senare skola se, karaktäristiken af köpmännen i en 

 svensk borgerlig författares arbete från samma tid. 



Den inhemska industrin, manufakturerna, borde enligt 

 Marenholz (och merkantilisterna öfver hufvud) främjas 

 genom en tull politik, som gick ut på att genom höga 

 exporttullar motarbeta sådana råvarors utförsel som af 

 utlänningen eftersöktes, men genom tullfrihet underlätta 

 införseln af råvaror som hemma kunde bearbetas (73). 

 Regeringen borde vidare upprätta ett inventarium öfver 

 alla manufakturer i landet (83), anvisa bekväma ställen 

 för industriella anläggningar (85), inrätta ett manufaktur- 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



