39 



„ett ärligt handtverk, hvarmed de staten och landet någon 

 nytta skaffa kunna". Bryggandet kan i städerna förbe- 

 hållas magistraterna, på landet adelsmännen; „men för 

 allt'', tillägger Marenholz, „bör man taga sig till vara för 

 monopolier" (125). 



Handel och manufakturer ensamma öka förmögenheten 

 i ett land och dess folkmängd — och „ju folkrikare en 

 republik är, ju lycksaligare och mäktigare är hon" (42). 

 Men jordbruket, „landtväsendet", bör dock icke försum- 

 mas. Öfverheten „bör väl hafva akt uppå en sådan landt- 

 mannens näring, såsom en Guds välsignelse, och intet låta 

 den ruineras igenom förbud på spannemålens och andra 

 viktualiers utförsel eller stora utlagor, såsom tull etc." 

 (47). Godt köp på lifsmedel är som en magnet, hvilken 

 drager allt annat efter sig; „clärföre kommer det mycket 

 an på landets fruktsamhet" (203). 



Alltför stor konsekvens skall man icke vänta sig i 

 Marenholz' Macht-Konst. Han har insupit de merkanti- 

 listiska lärorna, utan att i allmänhet reflektera att de till 

 största delen äro ett uttr}^ck för andra intressen än hans 

 eget stånds. Han kan därför (efter Schröder) såsom en 

 orsak till låg räntefot, hvaraf „handelen befordras märke- 

 ligen" (jfr ofvan, sid. 36), angifva „brist på landtgods" 

 (66). I öfverensstämmelse härmed anser Marenholz att 

 adeln bör intressera sig för handel och industri: „skulle 

 våra små herrar intet hafva sina landtgods, utan lefva på 

 sina kapital, så torde de bättre vinnlägga sig om nego- 

 tien, hvaruppå hela landets välfärd beror, och således de 

 och landet i rikedomar sig högre förkofra". Deras adel- 

 skap blir icke sämre därigenom att de „lämna sina medel 

 en växelherre eller ärlig köpman till handels" (6). Det 

 är en „tokot inbillning" om en förmögnare adelsman, „att 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



