40 



han kan intet vara af god adel, hans rikedom måtte här- 

 röra af köpmanslådan eller pepparstruten" (5). Men å 

 andra sidan, hum sympatiskt tecknar han icke adeln så- 

 som jordegande stånd! ..Adelen lefver af sina landtgods, 

 som för hvar och en äro ett törne i ögonen och oinskäras 

 nu här, nu där; — — — ja. man vet adelen såväl bröst- 

 gänges som genom sidovägar så att antasta, synnerligen 

 när han råkar ut för de lärde, att han näppeligen behål- 

 ler lifsuppehället och ofta skulle önska fast hellre vara 

 en borgare än en adelsman. Ja, det torde gå därtill, att 

 mången torde nödgas sitt adelskap uppsäga. Där dock 

 adelen borde vara stöden, kronan och grundpelaren, hvar- 

 uppå hela landets välfärd skulle bero, som kanske i sinom 

 tid skall bevisas'' (209). 



Med sympati betraktar Marenholz äfven de egentliga 

 jordbrukarne, bönderna, och teckningen af dem, lika- 

 som af adeln, hör till de ytterst få ställen i boken där 

 icke Schröders tankar igenkännas. ..Allt går ut öfver 

 bonden", säger Marenholz. „Bonden skall gifva, därpå 

 syfta alla rådslag. Men än har jag icke hört några för- 

 slag, huru bonden må kunna hjälpas att blifva förmög- 

 nare; där dock all landsens välfärd beror uppå bondens 

 välstånd. Han har det minsta och måste gifva det mesta. 

 — — — Man håller före att bonden är ett fräckt djur, 

 hvilko ej gagnar att ega mera än dageligit bröd; skulle 

 han hafva däröfver, vore han arg, upprorisk, lade sig på 

 latsidan och öfvergåfve arbetet, hvarigenom landet, afvel 

 och all näring komme att lida. Det är fuller ofta sant, 

 men under tiden en otidig inbillning och föreställning, 

 hvarutur okristeliga satser, som mycket missbrukas, här- 

 flyta; ty att bonden gör sig till skälm, sker af förtviflan 

 och elak aga, hvilket onda å bägge delar, och icke min- 

 Bidrag t. känned. af Fini. 



