55 



i Lund (1672, 1673). Kort sagdt, dot naturrättsliga be- 

 traktelsesättet var vid Frihetstidens ingång allmänt gängse 

 i Sverige. Det hade under nästan hela 1600-talet tilläm- 

 pats på statsläran, * och att det anlitats än i den ena, än 

 i den andra riktningen är af underordnad betydelse för 

 vårt ändamål: konstaterandet af förtrogenheten i Sverige 

 med det naturrättsliga betraktelsesätt Locke använder. 



Lockes Tankar Om Werldslig Regering hade således 

 alla förutsättningar för att tränga igenom och utöfva ett 

 mäktigt litterärt och politiskt inflytande. Positiva bevis 

 för att så äfven skedde saknas icke heller alldeles. 2 De- 

 ras antal kunde mångfaldigas och värdet af dem betyd- 

 ligt ökas, men härför erfordrades en särskild undersök- 

 ning, som fölle utom ramen för denna. Vare det nog 

 sagdt att på Lockes teori om den lagstiftande och den 

 lagskipande maktens 3 åtskiljande, hvarvid dock den se- 



1 Också på det rent juridiska området vädjade man til] „den 

 naturliga lagen" ; så t. ex. Kloot i Then Swenska Lagfarenheetz Spegel 

 (1676) och Oronhielm i den af honom presiderade lagkommissionen 

 (1722; se W. Chydenhis, a. a., s. 73). — Då Bydelius i sina För- 

 nufts-Öfningar (s. 17) säger att „naturens lag — — — i thessa 

 yttersta tider af kloka män väl är författad", så misstager han sig, 

 såsom synes. Jag ser emellertid i detta misstag ett indirekt vitt- 

 nesbörd om Pufendorfs stora inflytande i Sverige. 



2 Se Rein, a. a., ss. 211 o. 213. 



3 „Lagskipande makten" motsvarar originalets „executive po- 

 wer", riksstyrelsen i gemen, icke „den dömande makten" Lockes 

 åsikter om domarmaktens ställning äro oklara, delvis hvarandra 

 motsägande. Jag kan icke godkänna Esmeins skäl för åsikten att 

 domarmakten af Locke betraktades såsom afhängig af den lagstif- 

 tande (Eléments de droit constitutionnel, 4 éd., s. 361). A andra sidan 

 kan icke heller Hoffdings åsikt (a. a., I, ss. 364 o. 480) att Locke fak- 

 tiskt gjort samma åtskillnad som senare Montesquieu mellan lag- 

 stiftande, verkställande och dömande makt, anses ha goda skäl för sig. 

 Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



