58 



vit världen åt människorna i gemen (37). Men, „ehuru- 

 väl jorden samt de ringare kreaturen äro alla människor 

 i gemen tillhöriga, så har likväl hvar och en människa 

 en eganderätt uti sig själf, h vilken ingen annan än henne 

 allena tillkommer". Arbetet är otvifvelaktigt hennes eget, 

 och genom att på en del af „det förråd Naturen lämnat 

 oss" använda sitt arbete, afsöndrar hon denna del från 

 den gemensamma egendomen och gör den till sin egendom 

 (38). Detta gäller ej blott eganderätten till „jordens fruk- 

 ter samt de djur hon underhåller", utan ock „den nu för 

 tiden förnämsta egendomen", jorden själf. „Så mycket 

 land en människa brukar, sår, förbättrar, omlagar och 

 njuter frukten utaf, så mycket hörer henne ock till" 

 (44 — 45). Men icke mera. „Det mått som Naturen män- 

 niskan vid dess eganderätt viseligen föreskref var inrät- 

 tadt allteftersom hennes arbete samt lefvernes bekvämlig- 

 het kunde sig sträcka. Ingens arbete förmådde honom 

 allt underlägga eller honom tillägna; ej heller upptog det 

 som till hans nödtorft kräfdes mer än en mycket liten 

 del. — — — Detta måttet inskränkte därföre hvars och 

 ens egendom till en skälig andel, och sådan som en 

 kunde blifva mästare utaf, utan att göra någon annan för 

 när. — — — Ett sådant mått bör ock gälla vid när- 

 varande tider." Ännu i dag kunde det icke „förolämpa 

 den öfriga delen af det människeliga släktet, mycket min- 

 dre gifva dem orsak att klaga eller tro det igenom ett 

 dylikt inkräktande dem någon orätt vederfarits" (50 — 51). 

 Myntets uppfinnande, eller med andra ord öfvergången 

 från naturalhushållning till penninghushållning, hade emel- 

 lertid „bragt vidlöftigare egendom så väl som rätt därtill 

 uppå banen" (52). Locke ogillar icke denna utveckling 

 såsom sådan, men han anser blott det mått af egendom 



Bidrag t. känned. af Fini 



