70 



till stor del tack vare Nordencrantz själf, allmän vordna 

 smaken för det nyttiga, för ekonomiska ämnen, kan för- 

 klara ett vittnesbörd sådant som vi ega från Frihetstidens 

 sista år, att nämligen Dalin och Nordencrantz voro „Sve- 

 riges namnkunnigaste auktorer". l Att Nordencrantz' brist 

 på litterärt sinne skulle stått i samband med hans brist 

 på akademisk bildning, det måste däremot bestridas: mel- 

 lan dessa två egenskaper förefinnes naturligtvis ingen 

 logisk relation. Huru akademiska och på samma gång 

 platta — huru olika Dalin — låta icke Nordencrantz' 

 själf ursäktande tirader i företalet, t. ex. denna: „Djuphet 

 har jag fördristat mig att mäta, ehuruväl, fruktan värdt, 

 med en lina och lod, hvilkas längd och tyngd icke räcka 

 till bottnen. Jag för mig enskildt hafver varit stadd så- 

 som på den vilda och vida ocean, hvarest liten och alls 

 ingen känning till den rätta djupsens väg kunnat hafvas. 

 Och fast jag således i detta vilda hafvets omsväfvande 

 rätta djupet näpligen lärer kunnat upptäcka, så vill jag- 

 dock androm till anledning hafva meddelat, h vad jag 

 emellan dess bullrande böljor, steniga grund och stora 

 svalg kunnat uppleta och erfara. Hafver man på så 

 ovissa anledningar icke alltid träffat rätt, så tyckas felen 



1 Sylwan, Svenska pressens historia, s. 172, not 1. — De funnos 

 dock äfven som raljerade öfver Nordencrantz' Arcana. Sa uppfat- 

 tar jag Browallius' roliga skämt i Den Philosophiske Mercurius (n:o 

 13) angående ett fingeradt arbete i tre delar folio „Veteratör No- 

 vaturiens Eller den Nygirige Bedragaren", i hvilket „kramhandelns" 

 nytta uppvisas för första gången på en tid då „likväl många vinn- 

 lagt sig att försvara manufacturier, bergverk ocb land-oeconomien 

 i tryckta böcker". Slutet i arbetets fingerade innehåll — „att rätta 

 handlande räknas värde en stor heder, som deras metier är en af 

 faste stöder, hvaruppå en republiks välgång beror" — är ypperligt. 



Bidrag t. känned. af Fin). 



