73 



af regeringssättet, folkets uppfostran och lefverne, stånds 

 och yrkens uppskattning efter deras verkliga nytta i sam- 

 hället, m. m. d., och att Sverige således kunde blifva lika 

 rikt som andra, af naturen lyckligare lottade länder, blott 

 man sökte att vinna med konst hvad naturen själf icke 

 ville gifva och de borgerliga yrkenas anseende höjdes. 

 Nordencrantz ställer därför de produktiva klasserna, de 

 „närande lemmarne" eller „ledamöterne" gentemot de 

 „tärande", 1 gentemot mängden af ämbetsmän och andra 

 ekonomiskt improduktiva, men socialt och politiskt in- 

 flytelserika element i .samhället, och framhäfver de „nä- 

 randes" betydelse i förhållande till de „tärande". Men 

 därutöfver drifver han satsen att stadsbornas näringar 

 äro viktigare än landtmännens, den „artificiala egen- 

 domen" förmer än den naturliga (136). 2 „Ett rätt bor- 

 gerligt väsende öfverträffar vida landtväsendet" (135). 

 Och „köpmän äro borgerliga väsendets hufvuden" (120). 

 Det är blott en „inbillning" att bonden alltid varit Sve- 

 riges förnämsta styrka; om den meningen blifvit „rege- 

 rande", så beror det uteslutande på den högst fördärf- 

 bringande oseden att „bönderna själfva få föra och dispo- 

 nera dess afvel efter godtycke öfver hela riket och att 

 borgaren haft litet därmed beställa" (138). Städer och 

 borgare, se där de som uppbära rikets ekonomiska ställ- 

 ning; af dem beror också „landtväsendets välgång" (170). 



1 Så vidt jag vet, är Nordencrantz den som skapat denna i 

 Frihetstidens ekonomiska litteratur sedan så vanliga, litterärt och 

 terminologiskt lyckade motsats mellan „närande" och „tärande". 

 — Aug. Strindberg har spårat upp uttrycket och användt det (i 

 förordet till sina Utopier i verkligheten och helt nyligen åter i Folk- 

 staten, s. 47). 



2 Dessa uttryck förekomma äfven hos Mun (kap. 19). 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



