76 



för? Emedan å ena sidan penningar icke gå ur riket 

 till inköp af sådana utländska varor som kunna tillverkas 

 hemma, och å andra sidan penningar komma in i riket 

 såsom betalning för de därifrån exporterade varorna. 

 „Penningars behållande eller ock indragande i ett land" 

 (222) är således enligt Nordencrantz slutmålet för den 

 ekonomiska politiken. 



Nordencrantz anser det „alldeles fåfängt" att med för- 

 bud mot penningars utförande försöka nå detta mål. 

 Det enda medlet är „handel så inrättad, att utförslen 

 öfverstiger införseln, balansen af hvilket, ehuru länge den 

 omlöper i världen, måste den omsider återkomma i silfver 

 och guld eller returer som svara däremot. — — — Och 

 därföre synes i sådant fall bästa rådet vara att söka medel 

 till utförslens förökande, så att den må åtminstone svara 

 [mot], om intet öfverstiga och äfven hämma införslen af 

 onödige varor. Hvilket bäst kan vinnas och verk- 

 ställas, när ens egna och säkra handteringar, så nrycket 

 som möjeligit är, till penningarnas användande förökas." 

 Ställer sig handelsbalansen icke gynnsam, så hjälpa höga 

 tullar och förbud mot införsel af nödvändighets- och 

 andra varor föga; „detsamma är snarare en förlust än 

 bot, ty den ena handelen afföder sig gemenligen en 

 annan", säger Nordencrantz, märkligt nog (299). Det 

 gäller blott att genom manufakturers anläggande och upp- 

 rätthållande hindra penningarna att gå till utlandet, oaf- 

 sedt att varorna därigenom blifva dyrare („det som be- 

 höfves må vara så dyrt som det vara vill"). „Ty om en 

 nation endast observerar detta, så änskönt han icke står 

 i sådan handelsbalans med dess grannar, att penningar 

 må kunna indragas, är han likväl, när hvad han således 

 eger, hålles igenom nyttige handteringar i ständig cirku- 



Bidrag t. kiinnecl. af Fini. 



