100 



rike och dess invånare" (SN 16). Särskildt inskärper 

 Salander satsen att „handel och navigation böra rättmät- 

 ligen erkänna manufakturer och handtverken för deras 

 principaler" eller „föräldrar" (SN. 25). Det är dessutom 

 att märka att „handel som idkas med ett rikes skada 

 [m. a. o. handeln med utländska kram varor] är ingen 

 handel, utan ett fördärf, men där invånarne få arbete och 

 igenom penningens blifvande i landet varda rike, är rätta 

 grunden till handel" (SN. 44; jfr GU. 21 o. 90). 



Man kan icke fullt förstå Salanders och öfver hufvud 

 merkantilisternas tankegång i fråga om industrins bety- 

 delse, om man icke ställer den i samband med deras upp- 

 fattning af handelsbalansen, denna „de vittraste politi- 

 corum regements-kompass, hvarefter ett rikes general- och 

 statsekonomi alldeles oemotsägeligen bör inrättas" (GU. 

 55 f.). Att upphjälpa ett rike „till öfvervikt i dess utrikes 

 handel, som endaste valsverket är, hvaröfver hela ett 

 rikes välfärd rullerar" (SN 68; jfr GFI. dedik.) var en- 

 ligt Salander kvintessensen af den ekonomiska politiken, 

 „infallibile politicorum centrum" (SN. 38). Öfvervikten, 

 m. a. o. det belopp hvarmed de utförda egna varornas 

 värde öfversteg de införda utländska varornas värde, 

 utgjorde „en stats rätta vinst" (SN. 38). Denna vinst 

 „kommer icke till något rike utan med andre länders för- 

 lust" (SN. 14); den måste af utlänningen betalas i reda 

 penningar, och „som penningen är själen i ett land, så 

 följer däraf att så stor undervikt ett rike hafver i utrikes 

 handelen, äfven så stor lefnadskraft mister själen årligen" 

 (SN. 36; jfr SP. II: 69). Huru skulle nu denna öfver- 

 vikt, denna vinst, ernås? Genom minskning i konsum- 

 tionen af utländska varor och, framfor allt, genom ökning 

 af cle inhemska produkterna, „men egenteligen manufak- 



Bidrag t. käuned. af Fini. 



