103 



maner, dock allt i långt mindre proportion och äro ej allom 

 så högnödige; ty rock och hatt behöfver jag först, men gryta 

 och eldgaffel sedan. Tredje slaget har mindre proportion 

 än bägge de förra i uppta] te förmåner, emedan jag först 

 behöfver skospännen och knif, men sedan skåp och sto- 

 lar; och därefter måste vi veta hvilka fabriker först och 

 nödigast böra anläggas" {OU. 31 f.). 



Det var sannolikt på dessa teoretiska skäl Salander 

 beslöt sig för att själf anlägga en fabrik med väfspol och 

 press, hvilken enligt de grundsatser för en sund politi 

 han förfäktade äfven erhöll understöd i form af lån från 

 den manufakturfond som bildats efter hans mönster och 

 i hvars förvaltande han deltog. När Salander sedan 

 (1751) anhöll om att få lånet afskrifvet, 1 så kunde han 

 väl trösta sig med att, tack vare bl. a. hans fabrik, han- 

 delsbalansen blifvit gynnsammare och riket erhållit mer 

 „närsamt folk och ymnigt bland dem rullerande pen- 

 ningar". Men eftervärlden måste småle vid tanken på 

 den värdiga min af „rättskaffens politicus" {SN. 12) och 

 „uppriktig patriot" {SN. 41) herr kommissarien, sedermera 

 öfverkommissarien i ständernas manufakturkontor städse 

 anlade i sina skrifter. Och ej så litet skorrar rösten i 

 våra öron, då vi höra Salander orera sålunda: „Drifves 

 någon af kärleken för sitt fädernesland och landsmän att 

 begynna något synnerligit i afsikt till deras förkofring nu 

 eller framgent, begärande därföre ingen lön, tjänst, rang 

 eller' vedergällning, utan tvärtom håller egen möda, tid 

 och egendom ospard till vidare befordring af hvad han 

 begynt vara, så frågas om icke en sådan det hedersnam- 

 net Patriot med rätta kunde tilläggas" {OU. 71). 



1 Malmström, a. a., IV, s. 68. 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



