112 



ningen liar ifrån uråldrige tider fått den vanan att taga 

 fetman och gräddan ifrån rikets invånare och sig däruti 

 så fast inrotat som vore det honom ett rättmätigt tillagdt 

 arf. hvilket han ej må förlåta, kosta honom hvad det 

 kosta vill" (MS. 88). Manufakturfonden måste betraktas 

 såsom „plikt på utländskt kram" (OT. 5), och den borde 

 därför, och emedan „rikets styrka oförnekeligen består 

 däruti att dess lemmar är o till större delen närande", del- 

 vis användas „utan precaution af återfående" till de in- 

 hemska manufakturernas upphjälpande eller ,.till hvarje- 

 handa rudemateries nobiliterande", såsom termen äfven ly- 

 der (OT. 6. 1). Alltså ett teoretiskt försvar för egna och 

 andras försummelser att återbetala län ur manufaktur- 

 fonden! Detta, i förening med den ultra nationalistiskt- 

 protektionistiska tonen, blir Hamréns lilla personliga karak- 

 tärsdrag såsom nationalekonomisk skribent. 



Om jag tillägger att Hamrén, äfven han, är en fiende 

 till skråna — han ansluter sig i detta hänseende till 

 Scheibe, som han öfversatt, och till Xordencrantz (GR. 

 110) — , så har jag sagt allt som synes mig vara af in- 

 tresse att veta rörande denne publicist. 



Salanders, Carlesons och äfven Hamréns skriftställen 

 kännetecknas af en viss reda i framställningen, som för- 

 delaktigt skiljer deras alstring och, jag upprepar det, 

 öfver hufvud den dåtida svenska nationalekonomiska lit- 

 teraturen från största delen af den tyska. Detta kan där- 

 emot icke sägas om Anders G-abriel Duhres arbete Siveri- 

 ges Högsta Wälstånd, Bygdt uppå en OeconomisJc Grund- 

 ival (1738). l Duhre lär ha varit en för sin tid fram- 



1 Af arbetet utkom samma år äfven ett Utdrag. 



Bidrag t. käuned. af Fini. 



