115 



Detta naiva, ja, med hänsyn till den under Frihets- 

 tiden rådande egennyttan och korruptionen, gränslöst 

 naiva förslag, som Duhre vidt och bredt utvecklar, be- 

 tecknar väl höjdpunkten af tidens reglementeringslust på 

 det ekonomiska området. Också ett annat rekord sätter 

 Duhre, då han säger „att det land syndar emot Guds och 

 Naturens Lag som ställer sina saker uppå en sådan fot, 

 att utlänningar och främmande måtte kunna hafva vin- 

 ning af samma lands goda med invånarenas märkeliga 

 skada och af saknad" (11), „att all den handel och com- 

 mercie för Sverige är fördärfvelig som är ställd uppå 

 främmande förlag" (21), „att inga oarbetade materialier 

 böra föras utur landet till säljas å de främmande orter" 

 (70). En sannskyldig chauvinism framlyser ur Duhres 

 „nionde grundsats", där anklagelser hopas mot utlänningen, 

 „hvilken här kan drifva en fri handel, efter sin egen af- 

 sikt, till att därigenom omsider ernå det af honom på- 

 syftade ändemål, som är att bringa hela landet under sitt 

 tvång" (13—15). 



Duhres stora idé, utom den om „societeten", är att 

 industrin skall stöda sig på jordbruket och icke „blott 

 och endast uppå penningeutgift". Erfarenheten har visat 

 att många industriella verk gått under af brist på af- 

 sättning för sina varor eller af andra orsaker, men „att 

 alla de anläggningar som, likmätigt den hushållning hvil- 

 ken bör lämpas efter detta landets art och beskaffenhet, 

 blifvit ställda uppå landets fasta egendom, nämligen uppå 

 själfva jorden, dess skatter och produkter, hafva vunnit all 

 beständighet" (16). Det gäller blott att med vishet styra 

 och leda allt, så blomstra både industrin och jordbruket. 

 Därför bör hushållningen „handhafvas af klokt och där- 

 till skickeligt folk, beprydde med all den kunskap som 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



