127 



likafullt föras utur landet, ty utan stor omkostnad lärer 

 ullen knappt erhållas utur ett land, hvarest den vid lifs- 

 straff är förbuden att utföras. Mig kan svaras: vi kunna 

 betjäna oss af vår egen ull. Lät så vara, ändteligen kan 

 den passera här i landet. Men till hvad ända skola vi 

 af stänga utrikes handelen på en gång? Äter svaras: att 

 dymedelst behålla penningen i landet. Men hvadan skall 

 penningen fås? Svaras: af utlänningen för järnet. Är 

 alltså järnet den varan hvarigenom handelen skall soute- 

 neras. — — — Jag för min del håller före att järn- 

 manufakturer äro de angelägnaste som kunna bringa 

 vårt Fädernesland utur den labyrint det råkat uti, och 

 visar den uti åtskillige länder tilltagande bergsverks för- 

 kofring nog klart, hvad skada Sverige har att förvänta, 

 om icke det på allt görligit sätt söker att upprätta järn- 

 fabrik erne". 



„Verus Patriota" anser tillika att „varans öfvernöd 

 bör reglera priset, men intet förbudet", h vilket dessutom 

 kan leda till repressalier från utlänningens sida; „månn- 

 tro handtverkarne då äro i tillstånd att hjälpa oss?" Till 

 manufakturernas fromma bidroge skråordningens upp- 

 häfvande. Insändaren uppmanar slutligen Carleson „att 

 antingen réfutera desse inkast eller ock att visa nödvän- 

 digheten af järnmanufakturverkens inrättande". 



Carleson skyndar sig att bemöta detta anfall på det 

 „patriotiska" programmet. Han har visst intet emot metall- 

 industrin, men textilindustrin har så många nere mot- 

 ståndare att besegra, och därför har han drifvit främst 

 dess sak. Hollands exempel visar att yllefabrikerna kunna 

 stå sig väl, fast råmaterialet tages från annat land. Han- 

 deln utestänges alls icke, tvärtom främjas den, men blott 

 „den nyttiga och gagneliga; den andra är stor sak uti". 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



