133 



Dalins sätt att använda de kända slagorden är emel- 

 lertid i den svenska litteraturen nytt och originellt. I 

 regeln går Dalin så till väga, att han här och där, på 

 lämpliga ställen, sticker in en passus i den anda hvari 

 han önskar påverka läsaren. Den agitatoriska effekten 

 blir därigenom ypperlig. 



Det är att märka att Dalin städse moraliserar, äfven 

 då han döljer detta under skämtets eller ironins slöja; 

 „jag har ofta måst gyckla sanningen i. folk", säger han 

 själf (II: 20). Han moraliserar företrädesvis genom att 

 angripa och gissla lyten, men också direkt och positivt, 

 ehuru nästan alltid i en form hvars lätthet gör moralen 

 njutbar. Så äfven, när han berör nationalekonomiska 

 ämnen. Jag har icke lagt märke till mer än ett ställe, 

 där Dalin intager en amoralisk, rent konstnärlig stånd- 

 punkt. Det är i det nummer (II: 9) där han skildrar 

 verkningarna af „ett slags snus, som man brukar öfver- 

 allt, emedan det skall göra rena hjärnor, till att väl kunna 

 resonera och om allting ställa riktiga omdömen". En 

 „krämare" och en „patriot", som bägge „fått sina goda 

 snuspriser", framställa sina ytterlighetsåsikter — den ena 

 „att alla nyheter i landets ekonomi voro dåraktige och 

 förrädeliga", den andra „att allt gammalt var tokugt och 

 att icke ett spår borde kvarlämnas af alla åldriga författ- 

 ningar" — med den påföljd att de råka i lufven på 

 hvarandra. Syftet med hela berättelsen är visserligen 

 moraliserande: att visa hurusom måttan, den gyllene medel- 

 vägen, är den enda förnuftiga. Men den indifferenta håll- 

 ningen till de tvistandes argument är olik Dalin och be- 

 ror synbarligen på att han här troget följt en utländsk 

 förebild (i detta fall van Effens Misantrope x ). Passivi- 



1 Lamm, a. a., s. 191 f. 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



