135 



nom i alla vinklar såsom en egennyttig förslagsmakare, 

 hvilken med sina dårskaper ville blott rikta sin egen 

 pung" (I: 23). Dalin tecknar hånfullt krämarne och kommis- 

 sionärerna, dessa „pungtömmare och utländske betjänte" 

 (I: 14), deras låga härkomst, ringa utbildning för yrket, 

 snabba karriär, höga lefnadsvanor, stora skuldsättning 

 hos utlänningen och däraf hastigt följande bankrutt — 

 de kastas „med en knäpp ur öfverflöden ned i eländet, 

 sitt förra intet" (II: 18). 



Det är icke hat till krämaren såsom person, försäkrar 

 Dalin, som drifver honom att begabba och förfölja denne; 

 „men dess farliga handel kan jag intet lida, icke heller 

 den fördärfveliga underbalansen i vår commerce, så vida 

 jag älskar landsens välfärd i framtiden, våra bortglömde 

 efterkommandes bröd, och tål intet att utlänningen är det 

 tredje ståndet i riket" (II: 18). Beroendet af utlänningen 

 är Dalin en nagel i ögat, och han uppmanar därför sina 

 landsmän att „af skudda sig de namnen af utlänningars 

 kopier, apor och slagdjäknar" (II: 48). I sammanhang 

 med detta stå ock hans angrepp på yppighet och öfver- 

 flöd jämte uppmaningar till enkelhet och sparsamhet. 

 Man bör göra sparsamheten till ett mod. „Därtill fordras 

 i synnerhet att man litet tager byxorne af en del fruen- 

 timmer. Det gör dem med tiden godt själfva, fast de i 

 förstone skulle se litet sura ut. Yppighetsförordningar 

 äro goda och nyttiga, om de efterlefvas, men de förord- 

 ningar som hvar och en husbonde gör i detta mål i sitt 

 hus uträtta mera" (I: 10; jfr I: 12). Afven det osunda 

 anlitandet af utländsk kredit angriper Dalin häftigt och 

 upprepade gånger (I: 17, 26, II: 2). Kreditförhållandena 

 böra ändras, så att landet af krediten har nytta och icke 

 skada. „När ett lands köpmän af utlänningar äro kände för 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



