149 



sätt, med mera" (II: 7, 12). „Men", säger Carleson, „så 

 måste man veta att undertiden monopolier äro intet stri- 

 diga emot billigheten, utan tvärtom högstgagnelige, oan- 

 sedt detta namnet eljest är så ganska förhateligit" (II: 

 7, 14 f.). Särskildt gäller detta sådana monopoliserade 

 kompanier som idka långväga handel, t. ex. ostindiska 

 kompaniet, ty en dylik handel kräfver stora kapital och 

 bör med drift och styrka idkas, hvarjämte „ett rikt kom- 

 pani kan i nödfall bättre fatta det allmänna under armarna 

 än enskylta borgare" (II: 7, 17). Ja, Carleson går så 

 långt i sin advokatyr för handelskompanierna, att han 

 anser dem i grunden icke vara monopoliserade, eftersom 

 hvem som helst kan bli delegare i dem! „Således har 

 vårt ostindiska compagnie privilegium exclusivum, så att 

 inga svenska undersåtare få drifva handel på Indierne 

 utom compagniets tillstånd, men det är ingen svensk be- 

 tagit att intéressera uti samma compagnie, hvaraf följer 

 att detta privilegium sträcker sig till alla, som vilja nyttja 

 detsamma, och således intet kan kallas monopolium" (II: 

 7, is). Hvilken präktig sofistik! 



Afven den monopolisering som innelåg i skillnaden 

 mellan stapelstäder och uppstäder försvarades varmt af 

 Carleson; den var för öfrigt ett axiom på denna tid. 

 „Ty som städer kunna och böra vara en republiks styrka 

 och uppkomst, när rätt uppsikt däröfver hålles, så kunna 

 de tvärtom förorsaka hela landets olycka, när en själfs- 

 våldig och förvänd handel får ibland borgerskapet fri 

 fart och full gång" (I: 2, 6). Man bör därför noga under- 

 söka huru många städer utan skada för riket kunna er- 

 hålla stapelrätt. „Af stapelstäders myckenhet härrörer 

 det att ett lands effekter och afvel faller i vanpris. När 

 en vara kommer i alltför många händer, kan hon omöje- 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



