150 



ligen behålla sitt rätta värde; ty när en eller annan är så 

 nödig om penningar, att han merendels nödgas trassera 

 strax vid utskeppningen, lärer ej särdeles priset stå att 

 stegras, utan tvärtom, det måste falla, hvarigenom sådane 

 ej allenast skada sig själfva, utan kladda också bort pri- 

 sen för andra och följakteligen förringa värdet af landets 

 ämnen och effekter. Ännu mera, när ett land besväras 

 af för många stapelstäder, så att intet kvar och en af 

 dem har tillräckelige retur-varor att utskeppa, i hvilket 

 afseende de dock likväl nb. med stapelrätt skola förses, 

 så måste borgerskapet i de fleste stapelstäder fly till en 

 skadelig utländsk kredit, tigga sig till. manufaktur- och 

 kramvaror, dem de till högsta pris af den barmhärtige 

 och godhjärtade utlänningen nödgas emottaga och sedan 

 på det dyraste i landet utprångla, till hela landets ut- 

 märglande" (I: 2, 7 f.). Ti finna här så godt som hela 

 den bevisföring hvarmed det bottniska stapeltvånget för- 

 svarades på 1760-talet mot de allt häftigare vordna an- 

 greppen på detta handelsmonopol. 1 



Handeln främjas enligt Carleson också därigenom att 

 adeln idkar handel, nämligen „en rätt utländsk handel" 2 



1 Frågan hade förevarit äfven vid 1734 års riksdag (se Palmen. 

 Historisk framställning af den svensk-finska handelslagstiftningen, s. 

 153 ff., och Fyhrvall, Om det botniska handelstvånget, s. 59 f.). 



2 I samma riktning uttalar sig äfven Marenholz (se ofvan, sid. 

 39). — Frågan diskuterades mycket i litteraturen ännu under se- 

 nare hälften af 1700-talet. En skrift med titeln La noblesse com- 

 merçante, af abbé Coyer (1756;, väckte stor uppmärksamhet och 

 framkallade polemik (se Correspondance de Grimm, Diderot etc., éd. 

 Tourneux, III, s. 170 ff.). Den citerades i den svenska litteraturen 

 upprepade gånger af Fischerström i hans redan anförda Påmin- 

 nelser vid Sveriges allmänna och enskilta hushållning. 



Bidrag t. kätined. af Fini. 



