153 



säger han, „underhåller större delen af en stat. Utom bor- 

 gerliga näringar är ett land, oaktadt dess naturliga rikedom, 

 att anse för fattigt. Den besuttne landtmannen, adelsman 

 eller bonde, måste af borgare och städer taga sina varors 

 värde. Därföre, ju större borgerlig näring, ju större vinst för 

 landtmannen. Vidare, som ett lands råämnen äro ganska litet 

 värde, i anseende till den tillökning som af konsten till- 

 kommer, så är ju borgaren den som till några hundrade 

 procent förhöjer rikets kapital" (I: 2, 5). Man finner icke 

 heller i Hushålds-Råd någonting som skulle hänföra sig 

 till jordbruket och bergshandteringen, om ej möjligen 

 detta: „åker- och bergsbruk gifver många födan, men 

 handel och manufakturer göra det mesta" (I: 3, 7). l 



De nationalekonomiska åsikter Carleson med sådan 

 ihärdighet förfäktar i Hushålds-Råd äro i allmänhet 

 mer ensidiga och mer ytterligt gående än Nordencrantz'. 

 Detta torde framgå ur de utdrag och den sammanfattning- 

 vi redan lämnat af de båda författarnes idéer. Ännu ett 

 exempel kan anföras. Oarleson är blindt öfvertygad om 

 att h var je land, eller åtminstone Sverige, kan och bör 

 själft producera allt hvad det behöfver. Olikheter i kli- 

 mat framkalla visserligen „särskilte passioner eller böjel- 

 ser hos människorna". Men man får icke häraf, såsom 

 „många statskloka" göra, draga några slutsatser rörande 

 industrin. „Ty", säger han, „förutan det att Skaparen aldrig 

 ärnat att det ena riket skall väfva kläder och arbeta all 

 annan redskap som behöfves för det andra, samt således 

 betagit det senare den naturliga förmån som det förra 



1 Senare, då Oarleson såsom lagman blef jordbrukare, vaknade 

 hos honom intresset äfven for landthushållningen, och han utgaf 

 också ett uteslutande häråt egnadt Hushåls-Lexicon (1756). . 

 Nat. o. Folk, H. 78, N:o 1. 



