161 



ock bekomma försträckning, när så påtränger, för billigt 

 interesse" (n:o 23). Dylika kompanier — motsvarande 

 våra dagars truster och kartell, men stödande sig på 

 legala monopol — voro i allmänhet illa tålda, ej blott i 

 Sverige, utan öfverallt i världen. Också framkallade Sal- 

 vius' förslag en (verklig eller låtsad, af honom själf skrif- 

 ven?) gensaga, som han bemöter (n:o 24). Han ville visst 

 icke föreslå bildandet af ett sådant kompani „som i min- 

 sta måtto har smak af något monopolium, hvilket kunde 

 vara skadeligt på alltför många sätt". Det borde ej jäm- 

 föras med tjärkompaniet, som upphandlade tjäran för 

 4 d:r 16 öre kmt och stegrade priset till 60 d:r för den 

 utländske köparen. Ett svenskt järnkompani borde icke 

 höja priset på järnet till mer än detta „verkeligen kan 

 vara värdt i utrikes orter, — — — hvaraf vår bergslag 

 kunde upphjälpas och compagniet vinna ansenligit, utan 

 att utlänningen skulle förorsakas att söka några andra 

 utvägar". Ej heller finge det föreslagna järnkompaniet 

 jämföras med ostindiska kompaniet, som importerade va- 

 ror till skada för landet. Salvius måtte emellertid senare 

 ha funnit förslagets form anstötlig, ty i sista numret talar 

 han om ett järnkontors inrättande: „ett järncompagnie — 

 hvad säger jag 1 ? det ordet är så förhateligt — contoir 

 ville jag säga" (n:o 47). Några år senare (1747) inrätta- 

 des järnkontoret. Det var således icke Nordencrantz som 

 först väckte frågan härom, 1 utan Salvius och ännu tidigare 

 Polhem. 



Ett system, så litet tillvaratagande de extraktiva yrke- 

 nas intressen som merkantilsystemet, måste naturligtvis 

 blifva föremål för kritik från en Salvius' sida. Också 



1 Så uppgifver Malmström, a. a., III 2 , s. 397. 

 Nat. o. Folk, H. 73. N:o 1. 



11 



