165 



turnet Frans berätta en historia om huru „Förvett, Van- 

 vett, Nyvett och Byvett" inrättat en fabrik, som „ej 

 den ringaste undsättning bekommit af de allmänna lands- 

 lip älpsmedlen". Detta oaktadt hade de „igenom en för- 

 siktig och sparsam inrättning drif vit sitt verk så högt, 

 att all utländsk tillförsel är blefven tillstoppad". Till 

 detta resultat hade äfven bidragit „frihet och af sättning, 

 som äro lif och själ för alla manufakturer; ty inga mono- 

 poliska samhällen hafva på ett eller annat sätt inskränkt 

 dem" (n:o 15). 



I grunden har dock Salvius, om jag förstår honom 

 rätt, intet principiellt emot:' de inhemska manufakturernas 

 understödande med allmänna medel. Men ban anser att 

 understöden borde utdelas med större urskillning och att 

 den industri som arbetade med inhemsk råvara, främst 

 metallindustrin, borde gynnas framför den med importe- 

 rad råvara arbetande, såsom textilindustrin. Man borde 

 också mer än hittills lägga an på „våra egna råämnens för- 

 vandlande till allehanda manufakturer" (n:o 47; jfr n:o 26 o. 

 27). „Inga inrikes rudimaterier må skeppas ut, med min- 

 dre att de tillförene må bli upparbetade och till högsta 

 pris förädlade" (n:o 17). „Att knappt 8 järnmanufaktu- 

 rer vunnit framgång, det utmärker en obenägenhet hos 

 vederbörande att befordra deras afsättning i främmande 

 orter, hvilket likväl kunde ske, öm de allenast ville upp- 

 hjälpa sitt land, jag må intet säga fädernesland" (n:o 41, 

 jfr äfven n:o 42). 



Salvius var således långt ifrån en fiende till den na- 

 tionella storindustri af hvars uppblomstrande alla patrio- 

 ter på denna tid väntade sig så rika frukter. Han anser 

 fastmer att nya industriella verk borde få 50 à 60 fri- 

 hetsår för att „komma sig före". De första arbetarne, i 



Nat. o. Folk, H. 73, N:o 1. 



