12 



§ 9. Flyktingarna uttala sin fasta tillförsikt, att 

 ständerna hellre än att se medbröder lida trångmål skulle 

 „gripa sig när och åtaga sig sielfwa någon ringa afgift", 

 såframt i rikets kassor eller i banken nödiga tillgångar 

 saknades för bestridande av de utgifter ovanrelaterade 

 ansökningar skulle medföra därest de beviljades. 



§ 10. Slutligen anhöllo de, att personer, vilka be- 

 klätt militära och civila tjänster, ävensom präster utom 

 förslag måtte i Sverige befordras till tjänster, jämngoda 

 med dem de tidigare innehaft. De ansågo sig icke därige- 

 nom tillfoga sina i Sverige varande medbröder någon 

 orätt, ty dessa kunde vinna ersättning, då efter Finlands 

 återvinnande en mängd tjänster därstädes bleve lediga. 1 



Flyktingarna slutade med att uttala sitt säkra hopp 

 att bliva bisprungna, så mycket mera som de råkat i alla 

 dessa olägenheter utan eget förvållande för sin under- 

 såtliga trohets skull. De framhöllo. att ..i h wart och ett 

 wählbestäldt Regemente, then ena måste taga werkelig 

 del i then andras olycka ; och i sådana beklageliga til- 

 fallen, som thetta är, ingen kan undandraga sig at lätta 

 then lidandes swårighet; ta thet samma blifwer lätt att 

 bära för hela samhäldet. som skulle aldeles undertrycka 

 några få theraf". 



Deputationens betänkande över memorialet är date- 

 rat den 17 juni 1743. Vad § 1 vidkom, upprepade depu- 

 tationen sitt utlåtande till allmänna besvärsdeputationen 

 rörande § 38 i allmogens allmänna besvär, som av all- 

 männa besvärsdeputationen remitterats till finska besvärs- 

 deputationen. Uti ifrågavarande paragraf hade ävenledes 



1 Biskop Daniel Ju?lenius hade inlämnat ett memorial med 

 samma yrkande till S. TT., som remitt. det till statsdep. S. U. prot. 

 27 jan. 1743. 



Bidrag t. känned. af Fini. 



